408 H . K Y L I N OCH G . SAMUELSSON 



liuru i ett fall Ra/iiiiicii/iis auricomus uppvisade ett så stort spridningstal som 

 8 1, medan arealprocenten var så obetydlig, att den ej kunde bli föremål för 

 mätning. När nu Raunki^r gör gällande, att de nämnda storheterna äro grund- 

 väsentligt skilda (se a. st., s. 300), så ansluter han sig i själva verket i 

 allt väsentligt till en åskådning, som först är klart och tydligt framlagd av 

 Kylin och undertecknad, vadan de tillmälen han i detta sammanhang fram- 

 slungar — det är här de skarpaste förekomma — onekligen framstå i en 

 mycket egendomlig dager. I intet hänseende har vår ståndpunkt i hithö- 

 rande frågor förändrats genom vårt uttalande, att Hults ymnighetsgrader i 

 tillämpningen (enligt Sernander och hans efterföljare) faktiskt till en viss 

 grad utgöra en sammanfattning av spridningstal och arealprocent. Vi ha här 

 icke visat brist på förmåga att frigöra oss från en »dristig tanke» eller från 

 »ordens makt över tanken», såsom Raunkl^er vill göra gällande (s. 297), 

 utan vi ha helt enkelt framlagt en på empiriska fakta (jfr undersökningen i 

 Vårdsätra naturpark) grundad slutsats av metodens arbetssätt, oaktat den- 

 samma i princip utgått uteslutande från arealprocenten. 



I detta sammanhang vill jag med några ord beröra en viss »missuppfatt- 

 ning» från vår sida angående Raunklers avsikt med den av honom utarbe- 

 tade »valensmetoden». Men i detta hänseende torde vi i själva verket få 

 anses fullt ursäktade, då han icke veterligen tidigare framlagt denna på sådant 

 sätt som nu skett i »genmälet». Tvärtom har det eftersträvade målet fram- 

 ställts väsentligen just på det sätt, såsom det av oss och, som jag tror, 

 även flertalet övriga forskare^ uppfattats. När han utexperimenterade sin 

 metod (jfr »Formationsundersogelse og Formationsstatistik», 1909), ville han 

 nämligen få fram »en praktisk Metode, der kan give stabile, sammenlignelige 

 Tal, der nogenlunde svarer til og kan traede i Stedet for det virkelige 

 Masse-Forhold» (s. 41). Och när han i ett Auemone ;/^;;zoröja-bestånd prö- 

 vade metodens värde genom att räkna antalet skott av de olika arterna för 

 att på grundval härav få ett uttryck för de senares relativa »Hyppighedsgrad» 

 (= »Valens», se s. 26), så anför han som skäl för detta förfaringssätt, att 

 de ifrågavarande växterna »ikke er sserligt forskellige med Hensyn till Skudde- 

 nes Storrelse» (s. 36). Alltså är det tydligt, att Raunki^r vid detta 

 tillfälle velat få fram något, som snarast motsvarar arealprocenten. I 

 ett senare arbete (»Formationsstatistiske Undersogelser paa Skagens Ödde», 

 1913, s. 203), anser han fortfarande valensmetoden användbar för att bestämma 

 »Arternas indbyrdes Masseforhold», men medger att det stundom kan vara 

 önskvärt att inom smårutorna även uppskatta arternas inbördes >' Masseforhold».'^ 

 Här talar han emellertid dessutom om en annan sida av vegetationen, »Total- 

 massen. Vegetationens Taethedsgrad», för vars bestämmande han tydligen 

 anser valensmetoden fullt tillfredsställande. »Totalmassen» och »Arternas 

 indbyrdes Masseforhold) sammanfattades som »Planteselskabets Kvantitet», 

 som ställdes vid sidan av dess »Kvalitet» eller »Floralisten (Artsammensaet- 

 ningen) og .\rternas Kaarprseg». Förhållandet mellan dessa begrepp fram- 



* Bl. a. är det tydligt, att Lagerberi; uppfattat saken på alldeles samma sätt som vi (jfr 

 jMarkflorans analys på objektiv grund», s. 140 och 143). 



^ Huru han tänkt sig, att detta i praktiken skall ske, framgår icke på något ställe uti 

 hans arbeten, så mycket mindre som han icke själv synes vid något tillfälle ha använt en 

 sådan metod. När han i sitt genmäle (s. 302) säger sig senare (1912) ha utarbetat »den 

 kombinerede Valens- och Skonsmetode», så måste därför ett sådant uttryck betraktas såsom 

 vilseledande. 



