xac;ra kritiska synpunkter PA BESTANDSANALYSER 409 



träder mycket dunkelt. Att den mätta »Hyppighedsgraden? (^ >Valensen>) 

 här ej längre skulle betyda ett uttn-xk för Masse-Forholdet framgår emeller- 

 tid icke på något sätt. Först i .genmälet är det, som denna av RAUNKi.tR 

 inskränkes till att blott gälla spridningstalet Trekvensprocenten - o. s. v.). 

 Nu erkännes också, att detta sista i de flesta fall icke ger et tilnasrmelse- 

 vis rigtigt Udtryk ogsaa for Artens fysiognomiske Betydning, dens Masse- 

 forhold (s. 290; jfr även s. 296). Alltså har Raunkl^r så småningom själv 

 blivit övertygad, att valensmetoden [i oförändrad form) icke ger ett på något 

 sätt tillfredsställande uttryck för den sida av vegetationen, som han vid me- 

 todens utarbetande sagt sig vilja återgiva. Härmed har i sak det berättigade 

 i vår kritik i denna punkt erkänts. Först efter densammas framläggande 

 har Räuxki-F^r framställt ett annat mål som det eftersträvade. 



Numera vill Raunki.er med valensmetoden i främsta rummet ta en rela- 

 tivt tillförlitlig karakteristik av ett vegetationsbestånds biologiska förhållanden. 

 Härvid utgår han från det av honom uppställda livsformssystemet, som i och 

 för sig må ha den allra största betydelse, men omöjligt kan anses uttöm- 

 mande i fråga om växternas anpassning ( ^^^ Kaarprsg » ). Att nämnda mål 

 måste betraktas som mycket ensidigt, synes mig ligga i öppen dag. I själva 

 verket finner jag för min del det i sak mest anmärkningsvärda i Raunklcrs 

 genmäle ligga i hans åskådning om förhållandet mellan en > biologiska och 

 en »fysiognomisk: karakteristik av ;> formationerna , om arternas . Frekvens og 

 deres Kaarprjeg samt deras Masseforhold . 



RAUXKi.tiR anser nämligen, att en » formation » karakteriseras i) biologiskt 

 i synnerhet av de enskilda artemas * frekvens» (spridningstal) och deras an- 

 passning, 2) fysiognomiskt väsentligen av »massan» (se genmälet, s. 304; 

 jfr även s. 290, 294 och 309). För växtens anpassning betraktas massan 

 vara av helt underordnad betydelse. På ett slående sätt illustrerar han sin 

 uppfattning, när han nu skriver (s. 294): * Daekningsgrad er et fysiognomisk 

 Begreb og ikke paa Forhaand et Udtryk for Tilpasning til Kaarene, hoj Daeknrngs- 

 grad behöver aldeles ikke at betyde stor Tilpasning til Kaarene; en daarlig 

 udviklet Cirsiiim paliisfre har flere Gange större Dgekningsgrad end en frodig 

 Liniim rntharlicum i samme Stikprove, men det er meningslöst deraf at slutte, 

 at den vantrevne Cirsium palustre er flere Gange bedre tilpasset til Kaarene 

 end den frodige Linum catharticum » . Meningen med dessa ord skulle vara 

 alldeles obegriplig, om man ej genom andra uttalanden \isste, vad Rauxkl^r 

 menar med en växts anpassning. Denna anser han nämligen ha tätt ett 

 väsentligen tillfredsställande, ja, nära nog adekvat uttryck i dess s livsform >, 

 d. v. s. dess plats i det av honom själv uppställda livsformssystemet, som 

 är grundat uteslutande på växtemas tillpassning att överleva de »og}-nnsamma 

 årstiderna» köld och torrperioder). Givetvis är detta åskådningssätt mycket 

 ensidigt. I det anförda exemplet är det ju bl. a. tydligt, att OmV/w-individet 

 tar en vida större del i anspråk av det. tillgängliga vatten- och näringsförrådet än 

 Z/«//w-individet. Ur näringsfysiologisk synpunkt är » massan ^^ följaktligen 

 mycket betydelsefull.^ Allt som allt anser jag den t. o. m. vara av större 



* Helt i förbigående (s. 306) gör RAUNKi.tR själv ett erkännande i samma riktning, när 

 han talar om valensmetodens användbarhet för att bilda >biologiska formationsspektra» 

 även »med Hensyn til alle andre biologiske Forhold f. Eks. Xeromorfi (Bladstorrelse, Blad- 

 bygningsforhold, etc. , Besto\-ning og Frospredning» jfr även C. RAUNKi.tR, »Om Blad- 

 storrelsens Anvendelse i den biologiske Plantegeografi», Bot. Tidsskr. Bd. 34. 1916). 



