490 L. MA^rTSSON 



Yttre åverkan, orsakad av hare och skogsfågel, kan förmärkas pä samtliga 

 avdelningar och torde i ej ringa mån bidragit till att över lag, särskilt hos 

 de nordsvenska plantorna, nedpressa procenten av felfria plantor. 



Den därpå följande vandringen över i högsta grad oländig skogsmark, genom 

 ris och bråte, står nog för mången som ett tämligen dystert minne. Men 

 ansträngningarna fingo sin belöning. Vi nådde nämligen efter den mödosamma 

 vandringen fram till en av de intressantaste av de under dagen besökta plat- 

 serna, det stora hygge,, som sträckte sig efter militärvägen på dess norra sida. 

 Hygget upptogs vintern 1912 — 191 3. Till arealen uppgår det till 44,4 har 

 och har en utsträckning av 2,5 km längs vägen. Från densamma skiljes den 

 delvis genom en smal skogskappa, som mot öster blir något bredare. Marken, 

 som på sina ställen sluttar rätt starkt emot sydväst, d. v. s. ned emot militär- 

 vägen och myrarna omkring Flarktjärn, utgöres av morän av för trakten medel- 

 god beskaffenhet, här och där med i dagen trädande berggrund. Beståndet, 

 vilket ännu kunde studeras i delar av hyggeskanterna, utgjordes av gammal 

 granskog med insprängd tall, björk och asp. Av det senare trädslaget finnes 

 för övrigt en del synnerligen vackra mindre grupper i sluttningen emot vägen. 

 På grund av vissa orsaker hade inga som helst förberedande huggningar kun- 

 nat utföras, utan kalhöggs beståndet direkt. Följden har blivit, att hela hyg- 

 get täckes av ett tätt uppslag av björk och asp. 



För revirförvaltningen gäller det nu att på enklaste och bästa sätt trots 

 detta lövsly få upp en god barrskogsföryngring. De åtgärder, som hittills 

 vidtagits för detta ändamål, äro, att vid avverkningen en, särskilt i östra delen 

 tämligen tät fröträdsställning, lämnats. Vidare ha vissa delar av hygget 

 besatts med tallfrö, delvis efter föregående löpbränning. 



Diskussionen angående hygget blev tämligen livlig och utvecklade sig huvud- 

 sakligen till en tvekamp mellan anhängare och motståndare till bränningen. 

 Början gjordes av överjägmästare Holmgren, som av professor Hesselman 

 begärde klart besked, när denne ansåg bränning tillrådlig, och hur han i före- 

 varande fall skulle bete sig. Själv ansåg han det lämpligast att något ut- 

 glesna fröträdsställningen samt därefter verkställa kultur utan bränning. .Som 

 skäl emot bränningen anförde han bland annat faran för brandskador å de 

 kvarstående stammarna samt kringliggande bestånd. Bästa resultatet borde 

 kunna nås genom sådd med avrivning av markbetäckningen och grundlig 

 bearbetning av såddgroparna. 



Professor Wahuiren påpekade, att överjägmästare Holmgren på sätt och 

 vis gick utanför frågan, då utförandet av en sådd åtminstone delvis borttager 

 det berättigade i bränningen. Bränningen bör nämligen ha sin huvudsakliga 

 användning såsom hjälp vid självföryngring. Bränning och kultur blir därför 

 ett dubbelarbete. 



Professor Hessel^lan preciserade sin ställning till brännmgen, i det han 

 förordade sådan å medelgoda marker, särskilt om de som här äro klädda 

 med kraftiga råhumusmattor. A sämre blockiga och grunda marker ansåg 

 han däremot bränningen ej vara lämplig, då den lätt fördärvar den ringa 

 mängd mylla, som finnes. A bästa gräs- och örtbundna marker är å andra 

 sidan bränningen onödig. 



Slutligen yttrade sig kapten de Verdier. Han förordade kalhuggning, d. v. s. 

 borttagande av samtliga fröträd samt verkställande av sådd eller plantering, 

 möjligen föregången av en bränning. Han pointerade skarpt, att föryngring 



