508 L. MATTSSON 



På avd. I är rutsådd utförd med blott och bart avlägsnande av lav- och 

 ristäcket på marken, varemot denna lämnats oluckrad; pä avd. 2 äro rutorna 

 djupluckrade och jordlagren så vitt möjligt anbragta i omvänd ordning i 

 säddgropen; på avd. 3 är luckring och sådd utförd i streck av blott hack- 

 bladets bredd. Varje ruta respektive streck ä samtliga avdelningarna har be- 

 satts med 40 tallfrön från Råneå revir. 



A ytorna voro ännu, åtminstone delvis, endast förarbeten vidtagna, varför 

 naturligtvis mesta intresset bands till själva tekniken och de synpunkter, som 

 kommit till betraktande vid försökens planläggning. Särskilt observerar man 

 den vikt, som lagts vid utrönande av markberedningens inflytande dels å sådder, 

 dels ä redan befintligt plantuppslag. Att just detta är en av föryngringsfrågans 

 mest centrala punkter, vad dessa marker beträffar, fick man för övrigt ett 

 livligt intryck av under den diskussion, som här utspann sig. Diskussionen 

 inleddes av professor Hesselman, som gav en allmän överblick över de resultat, 

 han nått under sitt arbete med hithörande frågor. 



Till en början lämnades en översikt över tallhedarnas utbredning. De till- 

 höra de områden, som hava det mest kontinentala klimatet inom Sverige. De 

 förekomma särskilt å sandmarker ända ned i Dalarne, Särna, och norra Värm- 

 land. Allmänna typen är en C/adonm-täckt mark med synnerligen glest och 

 luckigt tallbestånd. I luckorna påträffas vanligtvis plantor i stor mängd. Ända 

 upp till 40,000 per har ha uppräknats, och torde denna siffra långt ifrån vara 

 ett maximum. Plantorna nå emellertid sällan till mer än några centimeters 

 höjd, varefter deras tillväxt stoppas. De kunna visserligen uppnå rätt hög ålder, 

 men förmå icke utveckla sig vidare utan dö slutligen bort. Under moder- 

 träden, längs lågor och vid rotstalp däremot visar återväxten ofta synnerligen 

 god utveckling. 



Orsakerna till dessa förhållanden ha sökts av många forskare, och nästan 

 lika många äro de förklaringsgrunder, som uttänkts. Något slutgiltigt resultat 

 har emellertid ännu ej nåtts. Man har hänvisat till lavtäckets förmåga att 

 hindra de fallande fröna att nå lämplig grobädd, till renarnas påverkan vid 

 sökandet efter föda, vidare till' den på våren nedsjunkande skarens påverkan 

 och markytans uttorkning tack vare det för solen starkt exponerade läget med 

 flera förhållanden. Av dessa förklaringsgrunder ha en del ett visst fog för 

 sig, till exempel åsikten om skartryckets samt insekt- och svampangreppens in- 

 flytande. Andra däremot^ så t. ex. torkans inflytande kunna ej alls komma i 

 fråga. Undersökningar ha nämligen visat, att fuktighetsförhållandena, om de 

 vore de utslagsgivande, skulle åstadkomma en utveckling av plantorna å hedens 

 olika partier helt motsatt den verkligen observerade, d. v. s. fuktighets för- 

 hållandena äro för plantorna lämpligare å luckorna än under moderträden. 

 En sak av mycket stor betydelse är emellertid den å olika platser tillgäng- 

 liga näringsmängden, d. v. s. mängden av näringsämnen i för växterna njut- 

 bar form. Närmast gäller det då kvävetillgången. Ute på de öppna fläc- 

 karna är det befintliga humuslagret synnerligen tunt och på grund av den 

 starka expositionen för solen starkt uttorkat. Det kväve, som förefinnes i detta 

 humuslager, huvudsakligen härstammande från lavarnas kitin, överföres tydligen 

 i ytterst långsamt tempo till för plantorna njutbara kväveföreningar. 



Under de kvarstående moderträden däremot har humuslagret en helt annan 

 utbildning. Det är mäktigare och har större fuktighetshalt. I detsamma 

 ingår dessutom rester efter trädens barravfall. På grund av dessa förhållanden 



