520 



VIKTOR ha(;elberg 



2,sa rel. massa och grundyta. 



20 



50 60 



Kurvans ekv. blir efter 

 föregående operationer 



J = 0, 555 + 0,0144 X- 



0,000209 X' 0,00000157 x' 



j= rel. diam.; x = procent 

 av stamantal. 



Ett annat sätt att få fram 

 konstantvärdena i kurvans 

 ekv. vore att sätta upp ett 

 flertal, t. ex. 10 ekv. för be- 

 räkning av dessa och sedan 

 behandla de uppställda ekv. 

 enligt »minsta kvadratmeto- 

 den». Man sluppe då för- 

 söksräkningarna för att fä 

 god överensstämmelse. 

 70 80 90 ,00 P^ liknande sätt har 

 'Vo af stamantal SCHIFFEL undersökt Övriga 



Fig. 6. 



Schiffels grundyte- och massakurvor: 

 Gran "'^''^. 



grundyta 



massafaktorer. Materialet är 

 från försöksanstalten i Maria- 

 brunn och som förut normala 

 gra7ibesiånd (fig. 3 — 4). 

 Ur dessa kurvor för de tre massafaktorerna härleder han sedan kur- 

 vor för formhöjd, grundyta och massa enligt det kända sambandet dem 

 emellan (fig. 5 — 6). — Han har även deducerat fram höjd- och formtals- 

 kurvornas ekvationer. 



På den lodräta axeln är avsatt massa och grundyta pr stam uttryckt 

 i medelstammens massa och grundyta som enhet. Kurvorna för massa 

 och grundyta sammanfalla i det stora hela. Grundytorna äro alltså 

 proportionella med resp. stammars massa åtminstone över medelstam- 

 men. Detta framgår för övrigt redan av formhöjdskurvan. Massan är 

 ju produkten av formhöjd och grundyta, och formhöjden håller sig från 

 c:a 20 — 30 procent av stamantalet och upp till 100 mycket nära i. 



Schiffels resultat kunna sammanfattas, så: I normala granbestånd har 

 en stam med ett visst procentuellt läge, efter storlek [diajne/er] räknadt, 

 i förhållande till hela stamantalet en bestämd massa, grundyta, höjd 

 och formtal, uttryckt i medelstammens motsvarande storheter som enhet. 



* . * 



För praktisk användning är det tydligen bättre att uttrycka kubik- 

 massa, höjd och formtal som funktioner av diametern i stället för stam- 



