584 DISKUSSION 



Konungen framlagt, skulle kunna anses som ett godkännande av ett sådant 

 förslag, har jag ansett det vara på sin plats att göra de invändningar, fast i kon- 

 fattad form, vartill jag som ledamot av en skogsvårdsstyrelse anser mig var:i 

 befogad. I förbigående vill jag nämna, att bränslekommissionen, som själv har 

 gått ut från att under maj månads lopp skall finnas tillgängligt ett vedförråd 

 av den storlek, att det täcker vårt behov både i år och det kommande året, 

 måste anses ha överskattat 'faran av, att därest ijcke, när statens ved- 

 huggning upphört, en provisorisk lag genast blir införd, skogens skövling till 

 bränsle och dylikt kunde vara att emotse. Mig synes därför att man sålunda 

 lugnt kan överväga, när i tiden lämpliga förslag förelåge att förbättra den lag- 

 stiftning, vi för närvarande ha. Det synes mig också vara så, att om än en 

 eller annan skogsägare, som genom bränslekommissionens försorg fått sin 

 skogstrakt genomblädad och sålunda erhållit ett bättre skogsbestånd, skulle 

 kunna missbruka den impuls till bättre skogshushållning, som han genom 

 statens vedhuggning borde hava fått, genom att skövla den kvarstående 

 växtligare skogen på samma trakt, så lär det väl å andra sidan kunna förut- 

 sättas, att det goda exempel, som bränslekommissionen givit, skall hos skogs- 

 ägaren alstra en strävan att bättre hushålla med sin skog. Jag menar, att 

 även från denna synpunkt bör man icke brådska med att godkänna ett utkast, 

 sådant som här för tillfället föreligger. 



Beträffande själva utkastet till förordning är det gott och väl att på grund 

 av de genvägar, som första paragrafen innehåller, skogsvårdsstyrelsen skall få 

 en starkt ökad befogenhet att snabbt kunna åstadkomma förbud mot olämplig 

 avverkning, men, mina herrar, det är dock å andra sidan en ömtålig sak 

 för en skogsvårdsstyrelse att få en så starkt vidgad befogenhet utan att den 

 vore skyldig att på något sätt sätta sig i förbindelse med den skogsägare, som 

 det tilltänkta beslaget eller förbudet skulle komma att gälla. Detta skulle 

 vara ett sätt att övergiva de principer, som i lagstiftningsväg hittills ansetts 

 vara av vikt, nämligen att ingen må dömas ohörd, men här skulle det onekligen 

 bliva ett delikat uppdrag för en skogsvårdsstyrelse att på samma gång tjänst- 

 göra som åklagare och i viss grad domare. Detta vore så mycket mera be- 

 tänkligt, som de grundbestämmelser, som skulle bliva avgörande för huruvida 

 denna avverkning ansåges strida mot god skogsvård eller icke, äro av en 

 mycket rymlig beskaffenhet. Och ju rymligare denna bestämmelse bhr 

 i lagen, desto kinkigare blir det att på ett opartiskt sätt alltid tillämp-i 

 samma bestämmelse lika, och skulle då en skogsvårdsstyrelse icke lyckas i 

 detta sitt förehavande, så skulle detta, såvitt jag kan förstå, komma att verka 

 ganska menligt för styrelsens uppgift att såvitt möjligt bidraga till en bättre 

 ordnad skogshushållning. 



Jag tror, att den näst föregående talaren fram.ställde ungefär samma mening, 

 som jag här anfört, och därjämte berörde den paragraf, som handlar om, att 

 en nämnd skulle bliva ett slags överdomare över alla från olika trakter dit 

 ingivna besvär. Jag undrar, huru det skall vara möjligt att kunna få en 

 dylik nämnd så sammansatt, att den från skilda synpunkter, som alltid göra 

 sig gällande ifrån södra till norra Sverige, skulle kunna meddela fullt rättvisa 

 och korrekta utslag, huruvida en förbudsåtgärd varit befogad eller ej. Jag 

 tror, att ur dessa synpunkter handlar Skogsvårdsföreningen klokast, om den 

 icke binder sig med något uttalande för de principer, som i det framlagda för- 

 slaget angivits. 



