586 DISKUSSION 



mera i den speciella motiveringen gjort. Det skulle emellertid föra mig för 

 långt, och jag skall icke inlåta mig på detta. Men jag vill säga, att det finns 

 åtskilliga uttalanden här, som äro av den beskaffenhet, att jag ingalunda kan 

 underskriva dem. Jag skall emellertid anhålla att endast få beröra det här fram- 

 lagda lagförslaget i några punkter, och förutskickar gärna, att jag väl inser att 

 det icke varit avsett att vara definitivt utan närmast är att betrakta som 

 ett utkast. Detta hindrar emellertid ej att man må vara berättigad att vid 

 en kritisk granskning betrakta det som ett färdigt förslag. 



Jag får då först rent ut säga att det på mig verkat synnerligen avskräc- 

 kande detta företag att skapa en provisorisk lag med åsidosättande av gammal 

 hävdvunnen rättsåskådning och med bortkastande av rättsmedel, som folket 

 litat till, då det gällt att få sina ärenden i laga ordning och i laga instanser 

 prövade. Här kommer man och begär, att enskilda personer, utan att deras 

 kvalifikationer äro på något sätt bestämda, skola få rätt att säga till den 

 enskilde medborgaren och skogsägaren: låt bli, detta får du icke göra, om du 

 ock betraktar det som din solklara rätt. Och så tillägger man: är du miss- 

 nöjd, så får du klaga hos en nämnd, men längre kommer du icke. En nämnd, 

 bestående av tre personer, som, såvitt jag kan se, icke kan åstadkomma en 

 saklig utan endast en pappersmässig undersökning, skall vara tillräcklig för 

 att trygga skogsägarens rätt. Det kan icke vara möjligt atr göra en sådan 

 lagstiftning. Likaså är det väl uppenbart, att med den formulering, som första 

 paragrafen erhållit, varje avgörande måste mer eller mindre komma att fotas 

 på rent subjektiva grunder. Det är väl också en nyhet i vår lagstiftning, som 

 vi icke riktigt känna igen. När man vidare tänker på den mängd skogsvårds- 

 styrelser, som skola taga dessa spörsmål till avgörande, så kan man väl icke 

 vänta sig någon enhetlighet i de olika fallen, utan här kommer sannolikt att 

 bliva en ganska stor variation och förskjutning mellan den ena och den andra 

 styrelsens uppfattning, och detta tror jag icke vara lämpligt, då det är fråga om 

 så stränga restriktioner, som här ifrågasättas. 



Här har man trott — det återkommer i motiveringen — att genom denna 

 särskilda nämnd skulle man kunna skapa en högsta domstol, som skulle vara till 

 skogsägarens båtnad. Det skall gå så fort, så lätt och galant, att han icke blir 

 uppehållen. Men ifråga om ett meddelat avverkningsförbud, skall väl skogs- 

 ägaren ha rätt att besvära sig i vanlig ordning, därmed kan väl icke nämnden 

 ha något att skaffa, och då är det icke så mycket vunnet med denna fortkomst. 

 Det kommer väl att ta sin tid. Det är också rätt eget att finna, att promulga- 

 tionsbestämmelsen är satt i första paragrafen. Härav bör givetvis framgå, att 

 den tillfälliga karaktär, som lagen har, och som innehålles i första paragrafen, 

 att den tillfälliga karaktär, som lagen har och som innehålles i första paragrafen, 

 skall bortfalla 1919. Skola då andra och tredje paragraferna fortfarande stå 

 kvar och provisoriet begränsa sig till endast första paragrafen? 



Jag vill yttermera göra en erinran, som jag närmast ger formen av en fråga 

 till den ärade inledaren. Huru har man tänkt sig att denna särskilda förord- 

 ning skall tolkas i händelse den kommer i konflikt med nuvarande skogs- 

 lagstiftning? Det är intet som hindrar, att skogsvårdsstyrelserna nu begära 

 avverkningsförbud. Kan man icke tänka sig svårigheter att tillämpa dessa 

 lagar tillsammans? Jag kan icke närmare inlåta mig på detta ämne, jag är 

 icke lagskrivare, men detta är en reflexion, som jag gjort, och utan tvivel 

 har bränslekommissionen haft detta spörsmål under övervägande. 



