BRÄNSLEBRISTEN OCH SKOGSVÅRDEN 587 



Det är klart, att förhållandena äro olika i olika trakter. Jag är övertygad, 

 att det finnes förhållanden, som kunna motivera ett kraftigt ingripande. Men- 

 å andra sidan är det givet, att när man får ett sådant dokument som detta 

 till sig, man söker se till vad det i tillämpningen skulle betyda för den ort, 

 som man själv känner närmare till. Jag, som tillhör Västernorrlands skogs- 

 vårdsstyrelse, måste säga, att jag icke blivit övertygad att för detta län ett 

 så kraftigt ingripande blir behövligt. Jag vågar visserligen icke med säkerhet 

 säga detta, men jag saknar åtminstone nu anledning att stödja ett förslag om 

 extra ordinära åtgärder för det kommande året. Vid sådana förhållanden är 

 det rätt naturligt, då man har den känslan att man icke bör gå för långt, då 

 det gäller medborgares rättigheter i detta land, att man icke kan skänka ett 

 &ådant förslag någon särskild sympati. Gäller det däremot att motarbeta den 

 skada och det ohägn, som förekommer i samband med köp av skog, då skulle 

 jag icke ha något att invända. Men att därvid gå den väg, som här föreslagits, 

 och betrakta hela den svenska skogsägareklassen som om dess medlemmar vore 

 lika dåliga allesammans, det har jag betänkligheter mot, och jag undrar, vad 

 de, som skola lyda denna lag, skola säga, om man skall gå så tillväga, som nu 

 föreslås. Det här synes mig vara en exemplifiering av den moderna rättstill- 

 lämpning, som vi fått under kristiden i form av kommissioner. Det är samma 

 metod. Jag skall be att få referera ett litet exempel. Bränslekommissionen 

 tog en gång till förfogande en liten skog. Den person, som blev föremål för 

 beslaget, besvärade sig över åtgärden och anförde, att han icke innehade mera 

 björkskog än den beslagtagna, i V2 hektar. Han bifogade till sina besvär intyg 

 av sju personer, som vitsordade riktigheten av hans uppgifter. Då remitteras 

 frågan till vederbörande länsbyrå, och den säger att detta icke är sant utan 

 att han har ett skifte längre bort. Kommissionen resolverar, att på grund av 

 detta meddelande måtte hans besvär icke föranleda till någon åtgärd. Detta 

 domslut kan ju vara riktigt i sak, men nog tycker man, att rättssäkerheten 

 lätt kan komma i klämma, då man går så lättvindigt tillväga. Det här är 

 ungefär samma sak. Jag förmodar, att de tre personer, om vilka det här är 

 fråga, icke kunna gå och förrätta syn på platsen, ty då skulle de icke hinna 

 mycket under det år, de fungera. 



Jag måste följaktligen ställa mig synnerligen tveksam mot ett förslag så 

 formulerat och jag känner mig jämväl betänksam beträffande de grundläggande 

 tankar, som ligga bakom förslaget. När vi vid detta sammanträdes början 

 fingo höra, att det var meningen, att Skogsvårdsföreningen skulle förena sig 

 om en resolution, som visserligen var rätt allmänt hållen, så kunde jag icke 

 underlåta att för mig själv ifrågasätta, om det var lämpligt, att Skogsvårds- 

 föreningen inläte sig på antagandet av »^n resolution. Så har icke tidigare 

 plägat ske. Jag tycker, att det rätta skulle vara, att Skogsvårdsföreningens 

 svar på denna framställning finge ta formen av den diskussion, som här före- 

 kommer och det referat av denna diskussion, som naturligtvis kommer att 

 publiceras. På detta sätt hade de olika meningarna kommit fram. Utan tvivel 

 behöves det, att meningarna få bryta sig på denna punkt, och under alla för- 

 hållanden måste något så grannlaga som en lagstiftningsfråga, vilken så intimt 

 berör det privaträttsliga området, noga övervägas innan man ger den sin anslut- 

 ning. Detta är min uppfattning, och därför har jag uttalat mig som jag gjort. 



Landshövding F. Holmquist: Jag vet icke, om i själva begreppet "kom- 

 mission" i vår tid icke ligger något, som icke kan ha de stora sympatierna för 



