594 DISKUSSION 



Landshövding Holmquist yttrar om sitt län, att behovet av en skärpt skogs- 

 lagstiftning gör sig mera gällande söder om Dalälven än norr därom. Av sanrt- 

 liga dessa yttranden sluter jag mig till att något nämnvärt sådant behov icke 

 föreligger i landet norr om Dalälven. Detta överensstämmer även med min 

 erfarenhet beträffande trakterna närmast norr om Dalälven, där avverkningen 

 varit starkt minskad under kristiden. Det synes mig för den skull ej lämpligt, 

 att Föreningen enligt resolutionsförslagets lydelse yttrar sig utan reservation om 

 landet i dess helhet. Jag vill därför föreslå ett tillägg till resolutionsförslaget 

 av följande lydelse: "i de delar av landet där sä be finnes nödigt". 



Över jägmästare Uno Wallmo: Med anledning av ett yttrande att den fara 

 varom det nu är fråga, icke skulle vara så stor, skall jag be att få yttra några 

 ord. Vi hörde redan för 20 år sedan yrkas att avverkningen borde inskränkas, 

 om vi ville ha våra skogar kvar. 1896 års riksdag talar i sin skrivelse till 

 Kungl. Maj:t angående tillsättandet av en skogskommitté härom och fram- 

 håller samtidigt önskemålet, att en allmännyttig lag måtte komma till stånd, 

 som skyddade skogen mot överavverkning. Jag nämnde i går, att vårt skogskapi- 

 tal torde uppgå till i miljard eller i 1/4 miljard kubikmeter. I denna uppskatning, 

 som jag gjort så gott som det stått i min förmåga, har jag icke inräknat små- 

 skog under 8 centimeter, och jag har icke heller medräknat barken, varvid 

 visserligen är att märka, att bark kan ingå i vedbränsle, kolhantering m. m. 

 När vi nu ha ett så stort virkeskapital, så är det givet, att, om vår årliga av- 

 verkning uppgår till 40 miljoner kubikmeter och tillväxten eller rättare av- 

 kastningen till 25 — 30 miljoner kubikmeter och vi sålunda minska kapitalet med 

 10 eller 15 miljoner kubikmeter årligen, ett skogskapital på i miljard eller i 1/4 

 miljard icke kan förstöras på några få år. Trots det att 1896 års riksdag redan 

 då talade om överavverkning, så ha vi sålunda ännu skog kvar, fastän vi icke 

 fått någon lag till stånd, som skyddar skogen. När det gäller förintandet av ett 

 skogskapital på en miljard kubikmeter eller mera, fordras naturligen mera 

 än ett par, tre årtionden för att förintandet skall märkas av icke-fackmannen. 



Beträffande det lagförslag, som bränslekommissionen framlagt, så har jag 

 icke hunnit att studera detsamma mera än ungefär en timme. Jag fick det 

 först i förrgår och i går och i dag har jag varit upptagen av annat. Jag har 

 därför icke kunnat tillräckligt sätta mig in i detsamma och skall därför icke 

 kritisera själva utkastet, då jag icke har något utarbetat förslag att just nu 

 sätta i stället. Jag skulle emellertid vilja göra det påpekandet, att detta utkast 

 i princip går stick i stäv mot vad jag tänkt mig skulle vara det lämpliga, 

 när vi skola söka få till stånd en lag, som skyddar vårt virkeskapital. En 

 sådan lag bör icke lämna plats för subjektiv uppfattning från den kontrollerande 

 myndighetens sida utan lämna skogsägaren friheten att själv efter bästa för- 

 måga sköta sin skog. Lagen bör helt enkelt inskränka sig till att hindra skogs- 

 ägaren att taga ut mera än räntan på sitt virkeskapital. Därmed skulle icke 

 någons rätt trädas för nära. Men skogsägaren skulle ha rättighet — och detta 

 skulle principiellt ingå i det förslag, som jag skulle vilja se framlagt — att 

 behandla sin skog huru han ville, med vilka arbetsmetoder han ville, och han 

 skulle ha rätt att köra bort alla herrar, som ville kontrollera honom beträffande 

 sättet för vården om skogen. Allt borde inskränka sig till att vart tionde 

 år en uppskattning ägde rum av hans skog, varvid avkastningen (räntan) be- 

 stämdes för kommande tioårsperiod. I övrigt vore skogsägaren helt sin egen 

 herre. 



