NILS L. S Ö D E R L U N D 



OM BERÄKNINGEN AV KONSTAN- 

 TERNA I HÖJ ERS STAMKURVE- 

 EKVATION. 



ISkogsvärdsföreniiii^ens Tidskrift år 191 1, haft. 4 fackupplagan, har 

 finske forstingenjören Albert Sivén i en uppsats »Till frågan om trädens 

 stamekvation» kritiserat professor Jonsons metod att med använd- 

 ning av Höjers ekvation för stamkurvan deducera tallens och granens 

 avsmalning. Sivén erkänner, att ekvationen under vissa förutsättningar 

 är matematiskt riktig och till resultatet noggrann men anser, att ekva- 

 tionen saknar allmängiltighet, varförutom »den dessutom är ytterst besvär- 

 lig att använda, emedan konstanten C icke kan direkt lösas utan måste 

 genom upprepade försök utrönas . I stället förordar Sivén användandet 



^ 



av formeln d — D ^ / "7 » ^^^ index // ej är konstant för hela träd- 



stammen utan ges en variation för \'arje måttställe, så att ekvationen 

 överensstämmer med naturligt undersökningsmaterial. 



Vad beträffar anmärkningen att Höjers ekvation skulle sakna allmän- 

 giltighet, torde ju genom professor Jonsons uppsatser i ämnet vara vi- 

 sat, att denna invändning ej håller streck. Att beräkningen av kon- 

 stanterna i ekvationen genom insättande av försöksvärden är synnerligen 

 besvärlig och tidsödande, kan ju däremot ej bestridas, och har detta 

 givit mig anledning att här nedan framlägga en enkel metod, medelst 

 vilken konstantvärdena kunna erhållas för vilken formklass som helst. 



Höjers stamkurveekvation lyder ju, som bekant: 



- =-- C X log — . 

 D ^ c 



där D betyder trädets brösthöjdsdiameter, d en sökt diameter lig- 

 gande på ett avstånd, frän toppen räknat, av / %' av stamdelen ovan bröst- 

 höjd. C och c äro med trädets formklass varierande konstantvärden. För 

 exempelvis absoluta formklassen 0,7" gälla då tydligen följande rela- 

 tioner: 



