NATUKMINNEN OCH STRÖDDA lAKl rAGKLSKK. 



Vårflodens skadegörelser å skogen. 



129 



Ofta ser man läii^s branta altslramicr, liuru traden luta eller fallit om- 

 kull, särskiklt där marken består af sand. Källossningen och vårfloden äro 

 de verkande krafterna härvid, bitar af stranden lossna och träden falla eller 

 pressas ned utmed sluttningen, stundom bibehållande sin ställning. Fig. 2 

 visar ett dylikt ras under källossningen och före vårfloden i en brant strand 

 vid Klarälfven in\id Råda. Fig. 1 är frän samma plats, men sedd snedt 

 uppifrån efter floden och visar, huru skogen å en lång sträcka bildar ett 



F'ig I. Ka 



Klaiiillven vid Råda. 



enda kaos. Fig. 4 är tagen mot och fig. 5 med strömmen ett stycke längre 

 upp efter älfven och vid en föga brant bädd. Den våren 19 10 starka floden 

 har här skurit ut en större vik och fällt träd pä träd. Viken begränsas upp- 

 till och nedtill af albevuxna uddar, hvilka motstått strömmens inverkan och 

 hindrat vikens förstoring längs älfven. Barrskogen är genom sitt å dylik 

 sandmark i proportion till tyngden svagt utvecklade rotsystem mycket ömtålig 

 för vattnets påkänning. Tallen har här ingen pälrot, vanligen ej öfver 1 m. 

 djupgående rötter, som äro hopgyttrade och föga utgrenade åt sidorna (se 

 bilden). Löfskogen — särskildt alen — är af relativt mindre dimensioner, 

 har ett fastare rotsystem och är ej så ömtålig. På nedre udden vid ofvan- 

 nämnda vik (fig. 4) står alen i stark ström hvarje vår, men lider ingen skada, 

 utan rotas fastmer bättre genom den rikliga öfversandningen. Fig. 3 är 

 tagen ett stycke ned efter älfven och visar ytterligare löfskogens rotfasthet 

 och goda strandbindande förmåga. 



Einar J. Berggren. 



