136 NAIUKMCNNKN IXH SMAKKK lAK I lAliKI.SKR. 



till ()l\er L-lt hundratal. i tict ^cnart■ falli-t ii|)pt;iga <ie iiaturligen ett be- 

 tydanck' |iarti al dfii stanidfl, |)a livilken de sitta, .\fvfn platsen för kotte- 

 samlinf^arnas iitve( klin;,' kan växla, och då företeelsen i öfrigt kan taga sig 

 ganska olikartade uttryck, skall jag tillåta mig att med stöd af material, som 

 nu står till mitt lorfogande, i korthet lasta ii|iiimarksamheten pä några former 

 af densamma. 



I leliruari manad inne\aran<lc .ir insändes till Skogsförsöksanstalten från 

 jägmästare ()iio \'i.si i-Ki.iMi to]ipen al en \ iigre tall med en tät gyttring af 

 kottar pa hul\ udstammen omedelbart under de öfre kransgrenarna fig. i). Trä- 

 det hade \a\t nedanför Hållstugan i niirheten af Alfdalens krono|)ark i Dalarna. 

 Hela samlingen innehållt-r 40 stycken kottar, hvilka upptaga något mer än 

 öfre fjärdedelen af den omkring 30 < m. långa skottleden. Kottarna äro 

 tämligen jämnstora — i genomsnitt 3 ( ni. langa — och innehålla små, men 

 liillt utliililade frön. Många af dem u])pbäras af o\anligt kraftiga, in emot 

 j (ni, langa skaft. 1 )essa äro besatta med breda, hinnaktiga blad, som sitta 

 pa korta oc h breda, skar|)t längskölaile bladfötter. I öfrigt kan anmärkas, 

 alt barren pa den skottled, där kottegyttringen är tillfinnandes, äro påfallande 

 kratiigt utbildade och ofta förekomma i tretal på hvarje kortskott. Att 

 kottarna ofta få långa skaft, da de växa i gyttringar har redan förut iakt- 

 tagils af Okteniu.ad (Om den högnordiska tallformen Pinus silvestris L. (i 

 lapponica (Fr.) Hn. — Bih. K.W \:s Handl., Hd. 13, afd. III, n:o 1. Stock- 

 holm 18.SS sid. 3, tafl. II, hg. 7 . lian förklarar deras ovanliga utbildning 

 som en loljd af kottarnas hojiträngda ställning. Härigenom skulle skaften 

 t\ingas till en betydlig längdtillväxt under den andra vegetationsperioden, 

 hvilkel förutsätter en sträckning af väfnaderna, äfven af veddelen. Så vidt 

 jag kan se, är emellertid en längdtillväxt af skaften under deras andra lef- 

 nadsår endast tänkbar för det fall, att det någonstädes, exempelvis vid kottens 

 bas, finnes ett embryonalt väfnadsparti kvar; om någon sträckning af en färdig- 

 bildad \eddel torde icke kunna blifva tal. Saken vinner sannolikt sin för- 

 klaring i den omständigheten, att skaften i själfva verket hos detta slag af 

 kottar redan under första året utväxa till en osedvanlig längd. 



Den nu beskrifna formen af kottesjuka synes vara den vanligaste. Lik- 

 artade fall äro omnämnda af Kestekcanek (Eine abnorme Zapfenbildung der 

 rinus sylvestris. — Centralbl. fi^r das gesammte Forstwesen, Wien 1880, sid. 

 2(10, hg. \ 2), som iakttagit en gyttring af ända till 107 stycken kottar, 

 hvilka täckte 2 1 cm. af skottets längd, samt af Schubei,er ^Viridarum norve- 

 gicum, Christiania 1885, sid. 382, fig. 60), som lämnar en utmärkt afbild- 

 ning i naturlig storlek af en ovanligt vacker samling pä 49 stycken kottar. 

 .\f\en KiRCHNKK, l.OEw och Schröter (Lebensgeschichte der Bliitenpflanzen 

 Mitteleuropas, bd. 1, sid. 1S7, fig. 94) afbilda ett fall, fullkomligt analogt med 

 det of\an beskrifna. Hos oss har företeelsen varit känd sedan i888(Örten- 

 i;i AU, cit. arbete), och i senare tid har Schotte påpekat flera fynd af kotte- 

 sjuka frän skilda tlelar af landet (Skogsvårdsföreningens Tidskr., 1909, sid. 

 4K1). 



Kottesjukan plägar i allmänhet medföra en mer eller mindre stark ned- 

 sättning i den följande utvecklingen. Ofta ser man, att barren på näst- 

 kommande skottgeneration blifva svagare, både på hufvudstam och krans- 

 grenar. En tillbakagäng i barrlängden kan äfven konstateras hos det nu 

 ifrågavarande fallet, men toppskottet och kransgrenarna äro dessutom i sin 



