HAGMARKSSKOTSKI, I NOKKLANl) 



15» 



alstringsförmåga i fullt mått utnyttjas. Bestånden få ej glesställas, dä 

 härigenom marken förvildas och en olämplig markbetäckning uppstår, 

 som kan försena, ja alldeles förhindra beståndets föryngring. Genast 

 efter slutafverkningen skall återväxten ombesörjas, så att marken ej 

 onödigtvis får ligga kal. Kalmarkerna skola således inskränkas till ett 

 minimum; markerna fä dessutom ej ligga kala sä länge, att markvege- 

 tation af gräs eller örter uppstår. 



Helt annorlunda är förhållandet med marker, som skola användas 

 till bete, här får skogsbeståndet ej stå för tätt. Man behöfver här kala 



Fot. F. .Vminoff, 1909. 

 Fig. I. Björkäng i norra Sverige, c;a 400 m. ö. h. Mindre bnskar afverkade och 

 hoplagda i bångar för främjande af gräsväxten, .\lsens s:n, Jämtland. 



fläckar, dar lämpliga fodervä.xter kunna utvecklas väl och kraftigt. Trä- 

 den skola svagt skugga marken, som på detta sätt håller sig lagom 

 fuktig och frisk. På betesmarken måste således skogen bliva minimum 

 och betesfläckarna maximum. 



Behandlingen af dessa olika marker, skogsmarken och betesmarken, 

 som i hvarje fall skall afse att nå den för ändamålet största möjliga af- 

 kastningen, måste blifva väsentligt olika. Det är en gifven sak, att ett 

 sammanförande af skogsbruk och betesbruk på samma område alltid 

 måste blifva olämpligt. Hvarken skogen eller betet kan lämna den af- 

 kastning man bör kräfva. Skogs- och betesmarkerna måste skötas och 



