156 CARI. liJOKKliOM. 



diiktion l.implig mark skola tid efter annan rcnhuf^gas och väl röjas. 

 Huskar och läj^re skof^ borttagas fullständigt, under det att större träd 

 har och luar kvarlainnas for att vidare utväxa. De kvarlämnade träden, 

 soin ej fä stå för tält, så att marken starkt beskuggas till skada för 

 betet, utvecklas kraftigt och lämna vid jämförelsevis ringa ålder ett 

 groft och värdefullt \irke. Af småskogen, som oftare borthugges, er- 

 hälles löf till vinterfoder ät får och getter samt dessutom något bränsle. 



P^ör att befordra gräsväxten bör man efter afverkningen hopsamla 

 kvistar och ris, som ej kunna \inna användning som bränsle, samt upp- 

 bränna detta aftall. Bränningen bor dock ske i smärre högar, så att 

 myllan ej forstöres. Askan utströs sedan, där gräsväxten är mindre 

 god. Härigenom godes marken något. I brandfläckarna utsås gräsfrö 

 eller timotej och klöfverfrö. Hörjar betet att försämras, låter man små- 

 skogen växa upp i ett tätt bestånd for att marken skall få hvila samt 

 förbättras af affallet af löf och kvistar. 



Särskildt sedan lagen om värden af enskildes skogar trädt i kraft, 

 hvilken i vissa fall kan tvinga en markägare att företaga stora och dyr- 

 bara skogsodlingsarbeten för att sörja för återväxten, hafva krafven på 

 det gemensamma mulbetets upphäfvande mer och mer gjort sig gäl- 

 lande. Skogsbetet gör i många fall en afsevärd och lätt påvisbar skada 

 pä skogsäterväxten. Tvingas en markägare till dyrbara skogskulturer, 

 Dör han hafva rätt till skvdd mot andras beteskreatur. I^etet bör och 

 måste ordnas sä, att hvarken betet eller skogsbruket behöfver lida. Ett 

 sätt att göra detta är hagmarksbruket. Ett allmännare införande af detta 

 i .\orrland kommer otv ifvelaktigt att blifva till gagn för både skogsbru- 

 karen och jordbrukaren. 



