OMARUEINING AF GÄI, LANDE FLOTTNINGSFÖRFATTNINGAR. 207 



Kan vattendrag, hvarest allmän flottled ej tinnes, därtill användas; ege 

 K. Bfhde, där sådant prötvas vara af nöden och kunna medföra väsentligt 

 gagn för orlcn eller eljest lända till nytta för det allmänna, förordna att i 

 vattendraget allmän flottled vara skall.» 



Denna paragraf, som tydligen gäller inrättandet af allmän flottled, har till sin 

 verkan ansetts kunna oförändrad öfverföras på en sådan anordning vid en 

 flottled som skiljeställe. Det är klart, att ett skiljcställe alltid är af nytta 

 för den ort, t. ex. den socken, dit det förlägges, hvadan detta skäl alltid 

 finnes till hands. I allmänhet skadas dock den allmänna flottningen af så- 

 dana efter hvarandra utmed en flottled lagda skiljeställen. 



Emellertid höra dessa frågor ej till bedömandet af huruvida ett skilje- 

 ställe skall vara att anse som enskildt eller allmänt. Skillnaden ligger näm- 

 ligen endast och allenast uti hvem som betalar skiljningskostnaden. .\lltså 

 är tydligt, att nämnda § 3 icke är tillämplig för detta fall. 



Nämnda § 3 har emellertid tillgripits af den anledning, att några andra 

 motiv icke kunna direkt påvisas. Hade principen för flottnings(skiljnings)- 

 kostnadens fördelning varit tydligt uttryckt, exempelvis så formulerad, att 

 enhvar förklarats skyldig deltaga i flottningskostnaden allt efter som flott- 

 ningen af hans timmer förorsakat kostnad, skulle nämnda skiljeställen icke 

 kunnat förklaras för allmänna, och hvad mera är: en rättvisare fördelnings- 

 grund än den nu för såväl enskilda som allmänna skiljeställen gällande kunde 

 på sådan bas hafva framställts. Jag har tillåtit mig påvisa denna brist i 

 flottningsstadgan, då densamma i praktiken stundom föranledt en olämplig 

 organisation af flottled, utan att i de nu föreliggande nya förslagen hafva 

 blifvit uppmärksammad. 



Jag anser mig i öfrigt böra instämma med ingeniör Melkerson. 



Jägmästare Paul Bellandf.r: Den ärade inledaren har i sitt inled- 

 ningsföredrag anlagt den synpunkten på flottningsfrägan, att man i blifvande 

 flottningsförfattningar bör bereda större inflytande åt skogsintresset kring flott- 

 lederna. Jag vill taga fasta pä denna uppfattning och utveckla skälen för 

 dess berättigande, något öfver hvad föredragshållaren redan anfört, samtidigt 

 som jag äfven något skulle vilja betrakta denna fråga från statlig synvinkel. 



Det är en känd sak, att intensiv skogsvård endast främjas, där förutsätt- 

 ningar förefinnas att nyttiggöra såväl mindervärdiga skogsprodukter, som kolved 

 och gallringsvirke. Endast där affallsvirket kan vinna afsättning för åtmin- 

 stone å detsamma nedlagda arbetskostnader, således utan förlust för dess till- 

 godogörande, kan man vänta, att det skall borttagas till skogsvårdens fromma. 

 Jämföra vi i mellersta Norrland exempelvis alla kostnaderna för konstgjord 

 föryngring i ödemarker och i trakter med gynnsamma transportförhållanden 

 blifva de förra högst afsevärdt fördyrade. I ännu högre grad påvisas afsätt- 

 ningsförhållandenas betydelse för skogsmarkens afkastningsförmåga genom att 

 anställa en jämförelse mellan tillväxtprocenten å i detta hänseende olika lot- 

 tade delar af värt land. Det torde ej vara för djärft att påstå, att i allmän- 

 het i Norrland tillväxtprocenten ligger omkring i % — snarare under än 

 öfver — under det att den i landets mellersta och sydliga delar häller sig 

 omkring 3 % . Stor skillnad i tillväxtintensitet förmärkes äfven i skogarna 

 vid bygderna och å de vidare aflägsna utskogarna. Naturligtvis förklara 

 klimatiska olikheter mycket af dessa tydliga divergenser, men en stor anled- 



