232 niSKISSION. 



K:i|)li'ii I'.. A. hl \ I Kim u: \ i ha nu haft tillfälle hora tlera vetenskapligt liil- 

 tlade 1^ skogsman, ()( h ^\^■{ kanske tillkommer den rena praktikens män att 

 ocksä s;l},'a sin ineniii}; i triigaii. livad särskildt beträffar lektor Jonsons 

 anförande, sa anser jag, att hans iipptättning om jjlanteringens företräde i 

 limgden mest oherensstamnier med en ekonomisk hushållning. 



Mot slutet af 30-talet an\ ändes [jlantering vid Mölnhaeka. Man höll 

 |)å med det i cirka 15 ar. Därefter öfvergick man delvis till sädd och höll 

 |x'i därmed i 25 ars tid. Jag kom dit i slutet af 90-talet. Vid en jämförelse 

 mellan likäldriga sådda och |)lanterade bestånd kom jag till samma resultat 

 som herr Jonson, att de siidda bestånden voro betydligt efter i utvecklingen. 

 Den strid, som miiste lörefmnas i saddrutorna, hatie icke förekommit i de 

 planterade be^^tanden. Iharje individs iitformningsförmäga söker göra sig 

 gällande till toiiang tor de andra. Det är storätarna i såddrutorna, som 

 armbäga sig fram och utbildas till sargar , men jag undrar om icke det 

 \ore bäst, att de aldrig lunnes. Tänker man pa skogshushållningens ränta- 

 bilitet, är planteringen sannolikt att föredraga, oaktadt den är dyrare. Man 

 kan ju plantera pa ett mera eller mindre dyrbart sätt i olika jordmåner, men 

 iifven i svära jordinäner kan man reda sig med en billig plantering, och den 

 k()m|)letteras förresten alltid afsjällsädd. Min erfarenhet gar i den riktningen, 

 att man bör använda sig af plantering sä mycket som möjligt, där själfsådd 

 ej gör tillfyllest. 



Cieneraldirektoren K. I- kkdeni;f.r(; : Det är al stort intresse att en för Norr- 

 land sä \iktig fråga blil\it uppställd till diskussion, och det har varit ett sant 

 nöje alt har aliora det intressanta inledningsföredraget och den sedan förda 

 di>kussionen. Svårigheten att genom kultur åstadkomma återvä.xt i Xorrland 

 torde nog, hur man bär sig ät, mer eller mindre kvarstå, hvarför det är nöd- 

 vändigt att ät\en för framtiden, som inledaren framhållit, stödja sig vid den 

 naturliga föryngringen. .Men, säsom han också framhöll, man måste i många 

 fall tillgripa kulturåtgärder, och dessa äro ofta vanskliga, särskildt där som- 

 uiarnederbörden är ringa. Man måste därför vara synnerligen tacksam för 

 hvarje uppslag i denna fråga, och intet praktiskt förslag torde böra lämnas oför- 

 sökt. Men det är naturligtvis af vikt att de göras sä, att man kan fa fram 

 några resultat att bygga på. Frågan är från alla synpunkter, och icke minst 

 från den ekonomiska, af synnerligen stor betydelse. 



Hvad nu beträffar frågan om jilantering eller sådd, så ställer jag mig, 

 åtminstone fi>r närvarande, pä den ståndpunkten, att i vara egentliga norr- 

 ländska atlägsna skogstrakter sådden ej bör utbytas mot plantering, ^'isser- 

 ligen skulle den för Norrlanil så s\ara fröfrågan högst betydligt förenklas, 

 om man införde i)lantering i större utsträckning, men jag tror, att vi sä små- 

 ningom äf\cn i Xorrland skola få tillräckligt med frö, allra helst sedan vi nu af 

 1 1 \ Al K lärt oss, att ulan \ idare förlust i flera år kunna bevara groningsförmägan hos 

 fröet, Inarigenciin man blir mindre beroende af de langa intervallerna mellan frö- 

 åren <lärstädes. Jag hoppas 01 kså. att äl"\en de norrländska skogarnas förmåga att 

 ])roilucera fro skall bli allt större, ^'i \eta att den lilla plantan har två kritiska 

 perioder att ofvervinna i Norrland. Inder de två första åren förgöra de ofta 

 förekommande torra törsomrarna stora mängder af små plantor. Här har 

 framhållits att medelnederborden icke inverkar så mycket, men förhällandet 

 är, att nederbörden i Norrland är mera periodisk än i det sydligare Sverige. 

 Det inträftar där ofta torka under försommaren, som kan v;ira åtskilhga 



