FÖKSLAt; TII.L KXPROfUlAllOX AV ÖDKLACD SKOGSMARK. 237 



vunne riksdagens Ijifall. Lydelsen af i § i det förevarande förslaget syntes 

 emellertid lämna utrymme äfven för dylik expropriation. Kommittén före- 

 ställde sig också, att denna möjlighet någon gäng kunde komma att begagnas. Vis- 

 serligen ansåges ej stor utsikt finnas, att det allmänna skulle i någon mera 

 vidsträckt omfattning kunna ombesörja skogsåterväxt på vårt lands gamla 

 kalmarker. Att återväxt bringades till stånd ä viss sådan mark kunde dock 

 pä grund af dess belägenhet eller af andra skäl vara så viktigt, att det all- 

 männa ville förvärfva marken för berörda ändamål. Det syntes vara lämpligt 

 att det allmänna i dylika fall frigjordes från beroendet af en enskild jord- 

 ägares vägran eller de måhända öfverdrifna anspråk han uppställde, (lamla 

 kalmarker hade i regel så litet omedelbart värde för jordägaren, att expro- 

 priation däraf innebure ett mindre känbart ingrepp än expropriation i de 

 flesta andra fall. 



Dä domänstyrelsen nu går att yttra sig öfver det föreliggande förslaget, 

 får styrelsen i underdånighet erinra därom, att frågan om rätt för kronan att 

 expropriera sköflad skogsmark förut varit föremål för styrelsens behandling. 

 Den af Eders Kungl. Maj:t år 1896 tillsatta skogskommittén hade nämligen 

 i sitt förslag till lag angående vård af enskildes skogar ifrågasatt, att därest 

 skogsvårdsstyrelsen funne sig icke böra fullgöra en eftersatt skogsodling på 

 den försumliges bekostnad, den hade att därom göra anmälan hos Kders 

 Kungl. Maj:ts befallningshafvande, som efter domänstyrelsens hörande, hade 

 att till Eders Kungl. Majrts afgörande hemställa, huruvida skogsmarken skulle 

 af ägaren afstås till kronan mot ersättningsbelopp, som af expropriationsnämnd 

 bestämdes efter hvad jord af lika beskaffenhet i orten lägst kunde skattas. 



Detta kommitténs förslag innebar alltså en påföljd vid försummad skyl- 

 dighet att sörja för skogsåterväxt. Kommittén ansåg emellertid ej att det 

 synnerligen ofta kunde blifva för det allmänna lämpligt att begagna sig af 

 en sådan rättighet, men redan möjligheten af en dylik påföljd för uraktlåtenhet 

 att efterkomma Eders Kungl. Maj:ts befallningshafvandes föreläggande angående 

 skyldighet att skaffa återväxt ansåges innebära en kraftig maning att fullgöra 

 föreläggandet. Pä det att den ifrågasatta expropriationen emellertid icke 

 skulle innebära en lockande utsikt att få en öfverafverkad och vanvårdad 

 skogsegendom fördelaktigt realiserad, hade kommittén föreslagit, att ersätt- 

 ningen skulle bestämmas efter det lägsta i orten gängse pris å dylik mark. 



1 sitt underdåniga utlåtande öfver detta förslag den 27 juni igoi har 

 domänstyrelsen anfört, att mot förstaget, som icke vore betingadt af något 

 statsintresse, anmärkts bland annat, att en dylik påföljd icke vore synnerligen 

 afskräckande, utan snarare kunde befaras blifva en premiering för skogssköf- 

 ling, att bestämmelsen innebure ett våldsamt ingrepp i äganderätten till fastig- 

 het, ägnadt att rubba inteckningshafvarens rätt. Styrelsen, som biträdde 

 hvad som anmärkts mot den ifrågasatta expropriationsrätten, hemställde för- 

 denskull, att den skulle utbytas mot annan påföljd. I det af Eders Kungl. 

 Maj:t för riksdagen framlagda förslaget till lag om vård af enskildes skogar 

 ingick ej heller den berörda expropriationsrätten, och den upptogs icke i den 

 af riksdagen för dess del godkända lagen. 



Samma skogskommitté hade i sitt förslag till lag angående fjällskogar 

 och skyddsskogar § 2 ifrågasatt skyldighet för staten att i vissa fall lösa 

 mark enligt nådiga förordningen den 14 april 1866 angående jords eller 

 lägenhets afstående för allmänt behof. 



