skogsvArdsföreningens tidskrift 191 i. h. 6. 



Böra rådjuren få existera ur skoglig och jaktlig 

 synpunkt i större skogstrakter. 



1. Inledande föredrag 



vid Föreningens för skogsvård årsmöte den 23 mars 191 1. 



Af Uno Wai.lmo. 



Böra rådjuren existera ur skoglig och jaktlig synpunkt i våra större 

 skogsmarker uppåt landet? — så lyder den hädiska frågan. Jag har tänkt 

 mig att frågan om rådjurens nytta eller skada bör upptagas till debatt vid 

 detta skogsvårdsmöte, där så många skogsmän och jägare äro samlade. 

 Jag gör det så mycket hellre, som Kungl. Maj:t torde komma att snart 

 öfverlämna en proposition till riksdagen i syfte att få till stånd ändrade 

 grunder för vår jaktstadga. Jag skall därför tillåta mig att föreslå en 

 resolution att inlämnas till Kungl. Maj:t, om mötet finner detta lämpligt. 



Rådjurens invandring söderifrån uppåt bergslagens vida skogstrakter 

 har försiggått egentligen under senaste två tiotalen år, och deras före- 

 komst därstädes har nu blifvit så pass allmän att, som sagdt, frågan om 

 deras tolererande synes böra debatteras. 



Sedan rådjuren alltså blifvit stationära här uppe, har man börjat 

 att aktgifva pä den skadegörelse, som åsamkas skogen genom desamma. 

 De kunna uttorka träden genom att sparka upp mossa och jord om- 

 kring dessa och göra skada genom att gnida hornen mot ömtåliga 

 stammar. Detta kan väl mera synas vara bagateller, och jag fäster ej 

 heller vikt därvid, men under de senaste åren ha rådjuren äfven gifvit 

 sig på att afbeta toppskotten på späda tall- och granplantor, och det 

 var då som mitt tålamod med dem började ge vika. Ty när skadegö- 

 relsen i fråga började ske i stor utsträckning, förstod jag, att det icke vålla- 

 des af tjädern enbart, som jag först trodde, utan jag fann, att tjädern måste 

 ha fått hjälp af rådjuren. Vi veta, hur det gått med älgen: när det bästabetet, 

 såsom sälg, vide, asp m. m., började tryta, tillgriper den tallbuskar och an- 

 ställer på dem stor skada. För 12 å 15 år sedan rörde älgen icke 

 hafre- eller rågaxen, men under de senaste åren har den lärt sig att 

 med stor precision afrepa axen, så att den lämnar endast de nakna 



SkogsvHrHsfareninsfns tidskri/t, iqit. 



