BÖRA RÅDJUREN VÅ EXISTERA VR SKOCLIG OIT-I JAKll.Ui SSNI'UNKr. 247 



häpnadsväckande nyheten, att man i stället för att skydda rådjuren 

 borde decimera dem, om icke rent af utrota dem. Det vore skönt, om 

 inga nyheter komme fram, dä finge hjärnan lugn och ro. Allt kunde 

 gå i de gamla hjulspåren. Det kunde visserligen hända, att hjulspåren 

 till slut blefve så djupa, att lasset stjälpte, men bättre det än nödgas 

 vrida hjärnan ett slag och uppleta annan, ny och bättre väg. 



Jag vill sålunda få bort rådjuren ur våra större skogsmarker i öfrc 

 delen af landet. Jag håller före, att icke blott ur skoglig utan äfven ur 

 jaktlig synpunkt är det icke lämpligt att ha dem där. Man kan visser- 

 ligen som jägare tvista om, hvilken som är den finaste jakten. Män 

 bör icke tvista om tycke och smak, heter det, men enligt mitt förme- 

 nande är stöfvarjakten på hare och räf den allra finaste jakten, vår 

 mest sportmässiga jakt. Den ger kanske icke så stor skottlista, såsom 

 exempelvis jakten för hönshund. Men en stor skottlista är väl knappast 

 jaktens mål. Jag menar alltså, att stöfvarjakten pä hare och räf 

 framför annan jakt ger kroppen hälsa och fröjd i själen. När skallet 

 går öfver berg och dalar och genom djupa skogar en vacker höstmor- 

 gon eller en klar vinterdag, dä är det jakt. 



Jag tillhör således icke dem, som vilja sätta jakten på ett lägre 

 plan och för den skull icke bringa rådjuren nödigt skydd ur jaktlig syn- 

 punkt. Jag måste betona detta för att herrarna skola förstå mina motiv. 

 Jag är själf född med jägarblod i ådrorna, och detta är min största 

 stolthet. Jag kan berätta för er, herrar jägare, att mitt äldsta minne 

 frän barndomen går tillbaka till en episod, som har med jakten att 

 skaffa, eller åtminstone med jakthundar. Jag var två år gammal. Jag 

 ser ännu hur min far sitter vid en pulpet framför ett fönster. Ett, tu, 

 tre rusar han upp, hugger ett gevär från väggen, springer ut på trap- 

 pan och skjuter. Det är en främmande hund som kommit in på går- 

 den. Han hade rabies och anföll vara sex hundar, som stodo kopplade. 

 Innan skottet hann smälla, hade han sårat hundarna, sä att allesam- 

 mans, gamla Björn och Molla och unga Björn, han som brukade taga 

 räfven i språnget, redan efter ett par timmars jakt, ja, allesammans 

 dogo i rabies. Detta är som sagdt mitt äldsta minne. Sedan har jag 

 ett frän det jag var fyra år, äfven detta ett jaktminne. Då tog jag näm- 

 ligen en vacker dag och kopplade loss ett par hundar och gick ensam 

 till skogen med dem. Man fick anställa skallgäng, och slutligen hittade 

 man mig. Det är hemmarschen, som jag ännu lifligt erinrar mig. Jag 

 fick icke smörj af min pappa, därför att jag gått ensam till skogen, 

 utan jag antar, han tyckte det var bra gjordt. Däremot minns jag, att 

 det inträffade någon gång samma år, att man skulle gä till kyrkan, och 

 att jag ville med men ej fick, hvarför jag ställde mig pä trappan 



