EKOXOMISKA PKINCirF.R 1-ÖR KATIIINKI.I, SKOGSHrSMAI.I.NMNC. 319 



vuddragen ingenting iinnut ;in den mer än ett halit sekel gamla läran om 

 skogsbrukets ekonomi; som första gängen framställdes pä 1850-talet i Tysk- 

 land af Pressler, professor i matematik vid forstakademien i Tharandt i Saeh- 

 sen. — Vid denna tid voro de ekonomiska grunderna för skogsbruket mindre 

 utvecklade i Tyskland, och Presslers uppträdande åstadkom en välbehöflig 

 uppryckning. Han fick många anhängare lika väl som motståndare, och 

 Presslers räntelära är fortfarande diskussionsämne för de tyska skogsmännen. 

 I praktiken hafva hans teorier dock icke haft en framgång svarande mot den 

 ifver, hvarmed de förfäktats af dess anhängare. Man öfvergaf nog de ofta 

 oskäligt långa omlop|)stiderna och drefs att göra skogens tillvä.vt till föremål 

 för närmare undersökningar utan att dock acceptera Presslers läror. Största 

 behållna afkastningen i första rummet — och låt räntan bli hvad marken 

 och de olika trädslagen förmå ge, det blef den ståndpunkt, som man sä 

 småningom intog och fortfarande intager gentemot ränteteorierna. Ännu i 

 dag hafva hans läror icke vunnit fullt erkännande annat än i Sachsen. An- 

 gående de sachsiska skogarnas rentabilitet skall jag strax lämna närmare 

 uppgifter. 



I fråga om vårt land är välbekant, att en stor del af vår skogshushäll- 

 ningslära är långods från Tyskland, och till dessa lån hör också Presslers 

 räntehushållning. I den lärobok i skogstaxation, som utgafs redan 1876 af 

 dåvarande direktören för skogsinstitutet, Holmerz, angifves denna åsikt som 

 den riktiga, och dä denna Holmerz taxation allt sedan dess användts som 

 lärobok, är det mindre underligt, att en hel del svenska skogsmän tro, att 

 en viss förutbestämd räntefot skall vara normerande för en rationell skogs- 

 hushållning, helst som vi i vårt land icke ägnat Presslers läror någon när- 

 mare granskning. Detta nu teoretiskt sedt. I praktiken däremot hafva de 

 vid skogsinstitutet erhållna lärorna hittills icke haft något inflytande. Vara 

 skogsförhållanden hafva ock varit sådana, att man icke lockats till dju])are 

 studier angående omloppstider och räntor. Vi hafva haft stora förråd af nu- 

 turskogar att skörda, och det gällde länge och gäller ännu på en del trak- 

 ter, att träden måste stå, tills de erhålla värdefullare gagnvirkesvärde, d. v. s. 

 tills de uppnå 10 — 12 tum vid brösthöjd — åldern och räntan få sedan bli 

 därefter. Nu råda andra tider. Småvirke har flerstädes högt värde, och vi 

 kunna sköta skogen på annat sätt än förr samt äfven sköfla grundligare än 

 förut. Det går därjämte en mäktig strömning genom nationen, som har till 

 syfte att fullt och helt utnyttja våra naturtillgångar. Som var att vänta, hafva 

 nu de gamla lärorna kommit fram. Personer, vana att röra sig med ekono- 

 misk förvaltning, säga helt naturligt, att skall skogsbruket betraktas och skötes 

 som affär, så skall skogen ock i nettobehållning lämna vanlig penningränta pä sitt 

 afverkningsvärde, och är det rätt, att endast i denna mening rentabelt virkesförråd 

 bör finnas, så skola vi våga tillämpa detta också i praktiken :ned yxa och 

 såg på icke rentabla träd. Man vill, och det med rätta, göra allvar af teorierna. 

 Men då är tiden också inne, att vi litet hvar göra klart för oss, om den i 

 ungdomen inlärda räntehushållningen också håller streck vid tillämpningen. 



I största korthet vill jag angifva de båda åskådningarna så: den ena 

 sätter som hufvudmål en afkastning, som i förhållande till skogskapitalets 

 värde motsvarar högsta möjliga eller åtminstone skälig ränta, d. v. s. vanlig 

 penningränta, medan det enligt den andra åsikten är hufvudsaken att få 

 högsta totala afkastningen. Denna motsättning låter egendomlig, då det ju 



