,^2 o DISKUSSION. 



L;:ilk'r xiin alliiuiii iff^cl, att förhöjd ränteafkastning också betyder i samma 

 iniin okad total alkastning. Sii iir dock ej fallet vid 'skogsbruk, hvilket huf- 

 Midsakligen beror pil skogska|iitalets säregna natur. 



f.tt skogsbestånds tillväxt i säväl massa som värde är i imgdomen vis- 

 serligen liten, <ia man räknar med den absoluta tillväxten, men i förhållande 

 till bestiindcts massa o( Ii \arile Iran det ena året till det andra, d. v. s. re- 

 lati\t eller |)ro( entuellt, är tillväxten my< ket stor, ända till lo % årligen. 

 \l( n irdts det att virket stiger i värde vid högre ålder och trots det vi 

 gallra bestånden, så sjunker dock den procentuella tillväxten ganska hastigt, 

 beroende pil att årsringens bredd minskas vid stigande ålder och snart är 

 nere i 2 ä 5 "„ . Men marknettoläran eller jordränteteorien, som den äfven 

 kallas, lägger just \ikt pii värdetillväxt|)rocenten. Lagarna för skogens växt 

 kunna \i i( ke |ia\erka i niigon väsentligare mån. (Jm man därför på för- 

 hand ln'stämiiier, att ett bestånd icke får stå längre än tills det ger viss 

 ranta, t. ex. 5 å 6 '-, , sa måste man också afverka beståndet vid en här- 

 emot svarande ålder, hvilket ottasl torde bli vid 40 å 60 är. Denna ålder 

 blir alltså (len omlojipstid, man bestännner sig för. Sträfvar man åter efter 

 högsta afkastningen, sii bör beståndet stå betydligt längre, beroende på träd- 

 slag och virkespriser m. m., antag t. ex. i 20 år. Men det får lika litet stå 

 lör länge, t\- äfven da blir \ardeal kastningen för liten i förhållande till be- 

 ståndets ålder l-.ndast undersökningar uti skogen kunna lämna svar på frå- 

 gan om Inilken den mest fördelaktiga afverkningsaldern i hvarje särskildt 

 lall kan \aia, ett siuirsmal, som iir tor \idlvftigl att här inga i)å. 



Ihiru stalller sig nu hushållningen, ordnad efter ena eller andra princi- 

 |>cn, i verkligheten": H\ar och en vet, att en skcjg icke består af träd af 

 sanniia ålder, utan af ett Hertal bestånd af skilda åldrar. Ju flera ålders- 

 klasser, som äro representerade, desto bättre. Så måste det vara, om en 

 skog skall kunna lämna fortgående afkomst — utan denna förutsättning kan 

 skogsbruket öfver hufvud taget icke tjäna praktisk verksamhet, skogen må nu 

 iigas af bönder, bolag eller staten. Kn skog, ordnad efter en mera rentabel, 

 t. ex. 60-årig omloppstid, innehåller således bestånd från ett till 60 år gamla, 

 livaraf afverkas oih föryngras de 60-åriga bestånden i tur och ordning hvarje 

 år, allt eftersom ile inväxa, hvarjämte årliga gallringar företagas i de yngre 

 bestånden. Detta i — 60-åriga virkesförråd blir således tämligen konstant och 

 iir närmast likställdt med ett fast kapital, hvars årsränta utgöras af nyss- 

 nänmda t\enne slag af afverkningar. Samma blir förhållandet, om jag har 

 en skog, ordnad efter 120-ärig mognadsålder. Att jag måste räkna med ett 

 llertal sinsemellan olikåldriga bestånd eller grupper, är alltså fullkomligt lika 

 för bägge principerna — det är blott mognadsåldern, som skiljer. Nu är 

 visserligen den i — 60-åriga skogen mer rentabel, emedan den består af 

 yngre träd med liredare årsringar, hvarför årsafverkningarna, som motsvara 

 skogens tillväxt, utgöra en vida större del eller procent af skogskapitalet än 

 livad fallet är i det 1 — 120-åriga virkesförrådet. Men märk väl, virkeskapi- 

 talen äro också olika stora. En hög jirocentafkastning kan därför mycket 

 väl till sitt totala belopp vara betydligt mindre än en låg procentafkastning 

 af (let större virkesförrådet. Det är något säreget för skogsbruket, att en 

 hög procentuell afkastning frän en skog i själfva verket kan motsvara en 

 mycket liten afkomst i penningar, beroende på att bestämmandet af en viss 

 värdetillväxtprocent får till följd en viss afverkningsåJder eller omloppstid — 



