3-3 niSKUssioN. 



mark lor i^narig- ' jämförelse med vara priser ar stegringen således lägre 

 ;m hos oss. Kn beräkning etter våra priser skulle därför sannolikt ge ett 

 for penningräntelnishållningen ändå sämre resultat. Men antag nu blott 25 

 "„ nedsättning af högsta möjliga produktionen. Hvilketdera hushållningssät- 

 itt är mest lönande för skogsägaren, hvilket är fördelaktigast för landet? 

 Hushållar staten med en 120-årig omlo|)pstid, som ger högsta afkastningen, 

 inflyter årligen låt oss säga cirka 1 2 millioner. Tillämpas en 60-årig om- 

 lop])stid, hafva vi för framtiden i( ke att vänta mer än g mill. och under an- 

 tagande, att nuvarande träexportvärde 200 — 215 mill. är det högsta, skulle 

 en rentabel omloppstid orsaka oss en minskning af öfver 50 mill. ärligen. 

 Särskildt är det af vikt för industriidkande bolag, nämligen alla sädana, som 

 vilja äga fortbestånd och vinna utveckling älven för framtiden, att basera 

 skogshushållningen på sådana ekonomiska grunder, att värdet af bolagets 

 produktion blir det högsta möjliga. Med fordran pä penningränta af skogs- 

 kapitalet kan bolagets hela framtid äfventyras. 



Den, som vill drifva en verkligt rationell skogshushållning, måste finna 

 sig i, att skogskapitalet i( ke vä.xer med fullt nöjaktig aftarsränta, ty skogs- 

 räntan ar ett af biologiska lagar lietingadt förhållande. För öfrigt vill jag 

 |japeka, att räntan ställer sig något gynnsammare vid längre omloppstider i 

 \erkligheten tor en hel skog än hvad Presslers beräkningar utvisa för ett en- 

 staka bestånd, men mer än 2 ä 3 % är nog svårt att ujipnä. Men hur 

 kan det nu vara i det rentabla skogshushållningens hemland, Sachsen, där 

 man säger sig tillämpa Presslers läror? Där har man väl minst de 5 %, 

 som jägmästare Andersson ställer i utsikt, att vi skola få här? Långt där- 

 ilraii. Man liar där fort noggrann statistik öfver ränteafkastningen sedan år 

 i.S(>4. ( )ch man har ännu ii ke något är nätt ujip till 3 % — trots de 

 synnerligen gynnsamma förhållanden, hvarunder man där arbetar — men 

 man har varit nere vid 2,1 % och i medeltal har afkastningen för åren 

 1864 — 11107 \arit blott 2,5 °,^ . Hvad bevisar detta? Jo, ingenting annat 

 an att man, trots det man säger sig sträfva efter rentabel hushållning, ej vå- 

 gar sänka omloppstiden, så att den bestämda årliga räntan erhålles: man 

 inser, att det skulle minska afkastningen på ett betänkligt vis. 2' 2 % ty- 

 der i stället på omloppstider, som bra nära motsvara högsta afkastningen. 



Nyssnämnda professor Schwappach gifver ock ett mycket talande exem- 

 pel pa hur litet teori och ]iraktik sammanfalla. Han beräknar enligt Press- 

 ler omloppstiden efter 3 °.^ förräntning och finner den fördelaktigaste om- 

 loppstiden vara 60 är ]iä bättre marker och att på sämsta boniteterna allt 

 skogsbruk är omöjligt — ett tydligt bevis för Presslers teoriers oriktighet. 

 Däraf drager han den kloka slutsatsen, att man bör nöja sig med lägre pro- 

 cent än 3 på dessa marker — ja, det är just hvad vi nu och tidigare velat 

 framhålla, att man får nöja sig med den ränta, marken förmår ge. Afven 

 ifråga om de bättre markerna lämnar Schwappach de grå teorierna och ma- 

 tematiska ränteberäkningarna om de 60-åriga omloppstiderna, sannolikt på 

 grund af \etskapen om, huru afkastningen genom dessa skulle sjunka, och 

 säger angående omloppstiderna pä de bättre markerna att trots den lägre 

 riintan kan med hänsyn till alla omständigheter en 100 — 120-årig omlopps- 

 tid, ja ännu högre vara berättigad. D. v. s. när det kommer till kritan, sä 

 vill ej heller professor Schwappach hälla pa ränteprinci|ierna — ett godt be- 

 vis för haltlösheten af hela åskådningen. 



