EKONOMISKA PKINl. ITKU KOK RATIONEI.I. SKOGSHUSllALLNING. J^ 2 T, 



Mail lar ingen objektiv grund för skogshushållningen genom att basera 

 denna pa viss räntefot därför att räntans bestämmande är beroende ])å hvars 

 och ens subjektiva omdöme. Men på räntefoten beror omlojipstiden, och 

 denna är bestämmande för afkastningen. Om man tänker sig ränteläran 

 genomförd, är det naturligt, att hvar och en tager den ränta, som han finner 

 för sig lämplig. Den enskilde skogsägaren behöfver dä icke heller klandras, 

 om han säger, att han skall hafva 6 % ränta på skogen, och till och med 

 den första, bästa virkeshandlare kan med sådana princi])er synas bedrifva 

 ett rationellt skogsbruk, om han hugger ned all den skog, som icke ger 

 denna ränta. Och det är alldeles naturligt frän privatekonomisk synpunkt 

 men icke från skogsekonomisk. Man kan icke öfvertyga en annan om, att 

 vare sig 2, 3, 4 eller 6 °4 är den riktiga räntan. 



Jag vill belysa min mening med ett exempel. Herrarna erinra sig helt 

 säkert, att här meddelades för några är sedan resultatet frän en taxering af 

 ett flertal hemmansskogar i lappmarken, tillhöriga ett bolag i Norrland, hvar- 

 vid cirka 75 X ^^ skogen uppgafs vara soväxtlig». Men hur man fått 

 detta resultat meddelades icke. Är jag icke orätt underrättad, tillgick det 

 emellertid så. att alla träd eller bestånd, som icke visade 3 % massatill- 

 växt räknades som oväxtliga. Jag säger icke att det frän räntesynpunkt i 

 och för sig var orätt att fixera denna räntefot. Men hvarför tog man icke 

 4 %, i hvilket fall den oväxtliga skogen torde blifvit So — 90 % eller hvar- 

 för icke lika gärna 2 ?/, då kanske blott 60 % blifvit trögväxander Sådan 

 godtycklighet är icke möjlig, om man hade som utgångspunkt eller mål: 

 största möjliga produktion och en däremot svarande ålder. 



Föredragshållaren utgick ifrån att det var med bekymmer han såg skogs- 

 kapitalet förvandlas i penningar, och att detta vore en olycka för landet, 

 och att man därför borde göra skogarna rentabla, hålla dem kvar och däraf 

 fä skälig afkastning. Ja, syftet må respekteras, men på grund af den led- 

 samma omständigheten, att skogen genom sin naturliga värdetillväxt icke kan 

 ge skälig ränta, får man icke vända upp och ned pä grunderna för en 

 rationell skogshushållning. Vi skogsmän skola hålla fanan högt, vi måste 

 orubbligt hälla fast vid, att hvad som här är det enda rationella och för 

 landet bästa är att drifva en skogshushållning, som ger största, möjliga af- 

 kastning i penningar. Rentabilitetsteorien leder däremot till, att så fort man 

 får högre ränta pä annat häll, som för ens tillfälliga ekonomiska behof kan 

 vara fördelaktigt, sä hugger man ned skogen alldeles oafsedt dess ålder. 



Jag har velat göra detta inlägg, oaktadt jag vet, att invändningar där- 

 emot komma att göras, i förhoppning om att skogsmännen taga problemet i 

 noggrannt skärskådande, innan vi bestämdt uttala oss i frågan, och det är 

 med glädje jag ser så många unga skogsmän här närvarande vid diskussio- 

 nen af detta synnerligen viktiga spörsmål. 



Jägmästare Ernst Andersson: Om herr Welander sökt gendrifva mina 

 motiv för införandet af rentabilitet i skogsproduktionen, skulle diskussionen 

 fått större värde. Nu uttalar han sig i stället med stöd af en del äldre 

 tyska författare till förmän för en annan princip, nämligen den, som afser 

 högsta möjliga absoluta skogsafkastning utan hänsyn till kapitalets storlek 

 eller den ränta, som produktionen lämnar, den må vara 2 eller 3 % . Ti- 

 derna hafva förändrats sedan dessa skogsmän bildade skola. Man känner 



