3 24 liISKVS^ION. 



oi ksä iiumciu skogsproduklionens iiatvir och betinj^eiscr bättre. Dotk kan 

 i-j licslridas, att ytterligare undersökningar och forskning erfordras. Det är 

 \äl under sachina IVjrhaHantlen mindre välhetiinkt att följa herr Welanders 

 rad till skogsmannen: att redan från början taga ställning till frågan». De 

 llesta lorde löredraga att furHlsdlltiiiigslöil granska densamma. 



\'id sina tursök att bevisa orimligheten af att söka tillämpa rentabiiilet 

 i skogslmshällningen stödjer herr NVelander sig pä några, tydligen ofrivilliga 

 misstag, hvilka jag skall bedja förklaringsvis fä bemöta. 



I''örhölle det sig så, som herr Wilander tror, med vissa aktier t. ex. 

 ( Irängesbergsaktier, att man genom att köpa dem vore säker om t. e.x. lo % 

 länta ]);i köpesunnnan, skulle alla niännniskor frigöra sin förmögenhet ur 

 andra företag, äfven ur skogsproduktionen och köpa sådana aktier. Men 

 just därför finnas inga möjligheter att sä enkelt förtjäna penningar. Sådana 

 papper, sfini lämna lo "„ jjä det insatta aktiekapitalet, stå icke att köpa till 

 mindre än dubbla parivärdet, emedan just på detta skälig ränta af 5 % då 

 är att förvänta. 



Hörsprisen å aktier äro just jämt sä höga, att detta förhällande i re^el 

 äger rum. 



.\tt lata skogsafkastningen följa penningräntans Huktioner och alltså ena 

 aret uttaga 4 % , det andra 6 % är nog ej sä orimligt som herr Weiander 

 synes föreställa sig. Just därigenom kommer skogen att beskattas med en 

 medelränta om cirka 5 % . Men medelräntefoten kan ju äfven bestämmas 

 efier statistiken. — Jordbruket lämnar en mycket ojämn afkastning, ibland 

 to \ , ibland t °„ och ofta nog förlust. .Men nog kan man i alla fall 

 beräkna den medelränta, som det lämnar. — Det är väl inga utsikter till 

 att förslaget om rentabilitet för skogsbruket skall falla på svårigheten att be- 

 stämma räntefoten. 



Herr Weiander l)efarar att skogen vid tillämjjandet af rentabilitet kom- 

 mer att afverkas vid en alltför låg ålder, 40 ä 50 är. Detta låter ju af- 

 skräckande, men innebär en rent absurd öfverdrift, som torde bero på, att 

 herr Weiander blandar ihop värdetillväxten och massatillväxten. Ännu vid 

 40 års ålder ökar en suiten ungskog sin kubikmassa med 5 °o. Men 

 värdetillväxtprocenten är då mycket större. Herr Weiander förbiser vidare, 

 att genom gallring massatillväxtprocenten stiger och blifver mera uthållig. 

 Mina undersökningar visa hän pä att mänga träd komma att bibehålla en 

 lentabel årsproduktion längt ofver 100 års ålder. 



Det är för rentabilitet af \ikt att fä skogen grof och afverkningsbar, 

 innan han blifver alltför gammal. 



Skogschefen He.nrik. Ff.ttkrson: Jag kunde icke undgå, när herr We- 

 iander inss jämförde resultaten af en 6o-årig och en T2o-ärig omloppstid, 

 all erinra mig den gamla skämtfrägan: hvad är det för skillnad mellan en 

 elefant och ett piano: Jag menar, att pä det sätt jämförelsen skedde kom 

 (V-n alt omfatta t\å icke jämförbara saker. Skall man anställa inbördes vär- 

 desättning mellan uä möjligheter, bör man gifvetvis utgå från samma fönit- 

 sättningar, d. v. s. i detta fall frän skogar, som ha samma tillstånd. Antag 

 for enkelhetens skull, att jag äger en skog, som är normalt sammansatt med 

 liänsMi till en 60-årig omloppstid, och skall välja mellan att sköta skogen 

 med 60-ärig omloppstid och fä den afkastning, som herr Weiander räknade 



