EKONOMISKA I'RINCII'1'K roR RATIONKM. SKOGSHUSHALI.NINI ;. 325 



Ut, eller att vänta 60 år och drifva skogsbruket efter 120-årig oml()|)psti(l 

 och därigenom fä större medelafkastning per är. Det torde vara uppenbart, 

 att jag vid \ulet mellan dessa tvä möjligheter icke kan negligera den om- 

 ständigheten, att don 120-äriga omloppstidens eventuellt högre medelafkastning 

 måste köpas med en 6o-;irig väntetid. Men det är just detta herr Welander 

 gör sig skyldig till. 



Om det skulle bevisas — hvilket ännu icke är gjordt — alt man vid 

 sträfvandet efter rentabilitet får afsevärdt mindre genomsnittlig årsafkastning 

 än den som annars kunde upj)näs, dä ställer sig för mig jjroblemet sä: Det 

 måste alltid för oss skogsmän vara önskvärdt att få drifva upp skogsbruket 

 med största möjliga utnyttjande af marken till högsta årliga afkastning. Men 

 sä länge kapitalets dyrhet gör denna mest önskvärda form af skogsskötsel 

 orentabel, är det oförnuftigt att yrka på en sådan hushållning, utan få vi 

 vänta med realiserandet af värt skogliga ideal tills det äf\en blir ekonomiskt. 



Professor Heckscher: Jag ber om ursäkt, att jag yttrar mig i dessa 

 frågor, där jag är utan speciell fackkunskap. Anledningen till att jag begärt 

 ordet är, att diskussionsämnet innehåller en del ekonomiska moment och att 

 det därför kanske kan äga något intresse, att en nationalekonom säger, hur 

 han ser denna rent ekonomiska sida af saken. Det är alltså blott en 

 alldeles bestämdt afgränsad del af det hela, som jag kan inlåta mig på; och 

 naturligtvis kan jag pä några få minuter blott antyda själfva grundtanken 

 i saken. 



Det som närmast up])kallade mig, var en passus i herr öfverjägmästare 

 Welanders yttrande, som tycktes innebära, att man fick taga den afkastning, 

 som skogen af biologiska skäl kräfde, och att sedan räntan fick blifva hvad 

 den kunde. Om man utginge från räntan som grund för afkastningens stor- 

 lek, vore man, enligt hans mening, inne på det subjektiva fältet och kunde 

 bestämma sig för hvilken ränta som helst. Detta resonemang innebär, efter 

 min mening, ett förbiseende af hela det ekonomiska lifvets karaktär. Räntan 

 är icke något, som den enskilde bestämmer subjektivt, utan den är pä för- 

 hand bestämd. Marknaden bestämmer obevekligt öfver det ekonomiska lifvets 

 hela område. Det är därför icke blott olämpligt att afvika från den räntefot, 

 som det ekonomiska lifvet skapar, utan det är omöjligt. Sålunda, menar jag, 

 måste man hafva en ekonomisk utgångspunkt för det hela, ty det är gifvet, 

 att det kapital, som ligger i skogen, förräntas efter samma ränteprinciper 

 som annat kapital. 



Jag har icke till fullo pejlat de synpunkter, som den motsatta stånd- 

 punkten innebär i afseende på skogens drift; men det är tydligt, att om man 

 direkt jämför å ena sidan afkastningen af det samlade skogskapitalet vid en 

 viss tidpunkt och å andra sidan afkastningen 50 år förut, så förbiser man 

 hvad det afverkade skogskapitalet under dessa 50 är inneburit i ränteförlust. 

 Skall den längre omlo])pstiden vara lönande, måste kapitalvärdet vid den 

 senare tidpunkten motsvara äfven ränteförlusten tmder hela mellantiden — i 

 annat fall e.\isterar icke någon kajjitalränta här i världen. 



Hvad menas med kapital i detta sammanhang? Det förefaller vara flera 

 skilda saker, men för min del menar jag här helt enkelt hvad skogen är 

 värd på marknaden. Från en viss synpunkt kan man visserligen såsom ett 

 företags kapitalvärde betrakta värdet af det kapital, som man stuckit in i 



