^3S DISKTSSIDN. 



skilda licslandii \iii duss 6o:dc' i-lk-r i2o:du ar. Det är icke- sä, att denna 

 tid liarxidlaf^ spelar någon roll, ty som hvar och en vet, kan en skogsägare 

 like liiMlrifva skogsluishällning med ett enda likäldrigt bestånd pä sin skog, 

 ulan del lordras liåde ung, medelålders o( h äldre bestånd. Däri ligger en 

 al orsakerna, luarliir mku knettolätan o( li högsta afkastningsläran icke kunna 

 enas, men jag \ädjar till alla, om icke vi, som hvila den senare teorien, 

 harxid lia verkligheten på \år sida, ty alla skogar af någon afsevärd omfatt- 

 ning äro mer eller mindre olikaldriga. 'lidsforlojipel mellan de 60 och de 

 \ :o åren existerar ii ke mellan al kastningarna frän skogar med dessa olika 

 onilo|)pstider. Det är för det andra en oriktig förutsättning, att man skall 

 kapitalisera afkastningen. Så förmögna äro vi icke i vårt land, att vi vid 

 skogsbruk lika litet som \id andra näringar sätta in vara årliga inkomster på 

 banken och låta dem stå i 60 är, utan vi behöfva dem för vårt lifsuppe- 

 hälle. Det är endast i det undantagsfall, att skogsägaren är rik och ej be- 

 holver skogsafkastningcn, som man kan beräkna ränta pä detta sätt af af- 

 kastningen, men då böra vi antaga att detta är fallet äfven med den, som 

 tillämpar 120-årig omloi)pstid 01 h då är det så, att om vi ordnat hushåll- 

 ningen efter 120 år, kunna vi sätta in 25 jjrocent mera på banken om året 

 än med en 6o-årig omlo])pstid. Det är den ständiga cirkulationen i skogs- 

 hushållningen, som gör, att tidsRirloppet icke ingår som moment för en 

 hel skog. 



Inledaren ville konuiia ifrån alla svårigheter genom att drifva upp af- 

 kastningen, så att den gaf en viss ränta. Detta är emellertid icke den gynn- 

 sammaste utvägen. Det finnes en annan, nämligen den att skogarna komma 

 i händerna pä sådana ägare, som icke behöfva realisera dem, staten och 

 kommunen saint sådana bolag, som arbeta med tanke på framtiden. Detta 

 vore den for landet lyckligaste utvägen. Man kan också tänka sig, att man 

 genom lag skyddar det stora, för den högsta afkastningen erforderliga kapi- 

 talet, så att icke realisationsvärdet får göra sig gällande. Det vore en stor 

 Ivcka för hela trävaruindustrien, om en sådan lag genomfördes, ehuru det 

 visserligen är sant, att en del af detta kapital icke ger hög ränta på skogens 

 sköflingsvärde. 



Professor Hei ksc her framhöll, att ilet var oriktigt, att kapitalet vä.xte 

 med liten ränta. Men jag vill påpeka, att motsättningen mellan de båda 

 åskådningarna är denna: skall man hålla ett litet, rentabelt skogskapital, med 

 ringa absolut afkastning, eller skall nian lata det \äxa upp, sa att full värde- 

 produktion erhålles af marken? 



Huru ställer sig ränteläran i verkligheten: Den fordrar samma ränta 

 af skogskapitalet som af penningar och bibehåller endast det virkesförråd, 

 som växer i värde med gängse ränta. Härigenom hindras det skogskapital 

 uppväxa som tordras för det fulla utnyttjandet af markens produktionsför- 

 måga. Detta ka])ital vill jag hafva bevaradt genom lag eller därigenom, att 

 staten, kommunen eller bolag som skogsägare sörja för att det bibehalles. 

 Ar det så, att man lager lagen till hjälp, sjunker realisationsvärdet. Såsom 

 liirliållandena nu gestalta sig, kommer man icke ifrån detta realisationsvärde. 



Det ar ett stort fel, att man gäng efter annan afvisat krafvet pä att 

 stora bolag skola få afverka endast i förhållande till skogarnas af kastnings- 

 förmåga. Detta blir dock till sist enda räddningen för industrien. De stora 

 bolagen, som tänka producera lika eller ökade värden äfven i framtiden, 



