,5.50 DISKUSSHlN. 



Iiallaiulcii, som kr:it\;t iniTa än vanlig omsorg om skogarnes föryngring. Jag 

 tror icke all iiagon \elat göra gällande, att rentahilitetsintresset skall tillåtas 

 ät\x-iityra \ära skogsmarkers produktionskraft. De lagar för bevarandet af 

 vara skogsmarkers liäfd, som den biologiska forskningen uppställer, antager 

 jag, att en h\ar utan t\ekan underkastar sig. 



< )fverjägmästare Wai.l.md: liden är sä långt framskriden, att jag ber 

 tå inskränka mitt yttrande till några fö ord, fastän frågan är af stor vikt. 

 jag har redan förut pä detta rimi uttalat min åsikt i saken, så att den torde 

 vara val bekant. Den lyder helt enkelt sä: jag anser, att man bör sköta 

 hvarje hektar pro(liikti\ skogsmark så, att på denna hektar erhålles den stör- 

 sta möjliga neltoaf kastning. Det är en klok politik, som man i alla tider 

 kan bygga i)å, och följer man den, kan man för framtiden vara förvissad 

 om, att man icke hugger i sten. Det är en stor fara i att för hastigt sätta 

 tro till s. k. rentabilitetsberäkningar. Antag, att man genom matematiska 

 kalkyler, dar likvisst tiera faktorer äro mycket obestämbara beträffande stor- 

 lek, kommer till det resultat, att man bör sänka omloi)pstiden till 60, 70 

 är, o( h att man därför afverkar det skogska])ital, som är öfver den åldern, 

 ii(.h dänneil tror sig göra en god gärning. Genom denna åtgärd har man 

 emellertid sänkt markens produktionsförmåga afsevärdt, hvarigenom man icke 

 blott gor sig själf förlust, utan också, om afverkningen utsträckts i större 

 skala, förorsakar landet en myi ket kännbar förlust för all framtid. Så kan 

 en vacker dag inträtia, att ens ögon öjjpnas för sanningen, och man inser det 

 lördelaktiga uti att söka sköta marken sä, att den afkastar det mesta möj- 

 liga i jjenningar, men dä kan det gälla att komma upp frän en 60-ärig till 

 en ] 20-årig omloppstid for att sona det en gång gjorda felet. För att då 

 nä mälet måste afsevärd inskränkning göras i ärliga afverkningen, på det att 

 virkeskapitalets storlek ma okas, men härfor fordras stark rygg, som icke 

 mången enskild torde besitta. Jag instämmer därför med kapten de Verdier, 

 att man icke bör affärda denna sak alltför hastigt, utan att man bör tänka 

 sig tor. 



Jag hörde härom dagen under ett föredrag af doktor I.ovén på Läkar- 

 sällskapets lokal, att Schwappach under loppet af 12. 1 5 är framlagt helt 

 olika sittVor, och det är icke säkert, att han ej efter ytterligare 12, 15 är 

 kan komma med helt nya siffror. Kn sak är att studera enstaka små prof- 

 vtor i olika bestånd af olika ålder och anställa gallringsförsök där och på 

 så sätt fä fram siflVor, hvarur man vill draga slutsatser. En annan sak är 

 att tölja ut\ecklingen i ett och samma bestånd frän dess 3o:de år, då man 

 uttager e.xempelvis 25 jirocent och efter ytterligare 10 år 25 procent och så 

 undan för undan och pä sa sätt tär fram siffror, hvarur slutsatser kunna dra- 

 gas. Detta senare förfaringssätt fordrar emellertid tid, och det är möjligt, 

 att luan en gång kommer till helt annat resultat än nu Schwappach räknat 

 sig till genom e.xperiment pä enstaka profytor. Det är farligt att ge sig in 

 ))å kalkyler, som kunna åsamka såväl den enskilde skogsägaren som landet 

 i dess helhet stor skada. Sänker man omloppstiden, så minskar man faktiskt 

 markens produktionsförmåga och erhåller mindervärdigt virke, men det är 

 af ofantlig vikt att se till, att våra 20 millioner hektar skogsmark producera 

 det allra mesta och bästa möjliga, sä att, som sagdt, största möjliga nettoaf- 

 kastning kan erhållas ur densamma. 



