386 lORSTEN ua(;krhei<g. 



och fortsätta sedan genom denna u\>\) mot skottspetsen. Därvid förtära 

 de mäif^cn helt och hållet och äfven mer eller mindre fullständigt den 

 tunna \edmanteln. Resultatet blir i vanligaste fall det, att den del af 

 skottet, som är belägen ofvanför borrhålet, vissnar och så småningom 

 aftaller; afven om skadan ]jä själfva veddelen är obetydlig, så att skott- 

 spetsen förblir vid lif, afbrytes den dock med lätthet af första vindstöt. 

 De skott, som angri|)as på nu nämnda sätt, äro ännu som friska lätta 

 att utpeka i)a grund af den hvitgula, ofta ganska tjocka vall af förhartsad 

 kåda, som i ring- eller trattform utbildas kring själfva ingångsöpp- 

 ningen (fig. 4). 



Enligt uppgifter i litteraturen pläga insekterna för detta näringsarbete 

 oftast utvälja själfva årsskotten eller, om dessa ännu äro för veka, fjor- 

 ärsskotten. Huruvida man i detta afseende kan gifva något bestämdt 

 utlåtande om märgborrarnas vanor hos oss, vet jag icke. Under nu 

 förflutna sommar har jag dock flerstädes i södra Sverige (Västergötland, 

 liohuslän och södra Värmland) haft talrika tillfällen att undersöka 

 borrade grenspetsar, och i de flesta fall hade fjorårsskotten valts till 

 utgångspunkter för angrciipet; de föga utvecklade årsskotten, som fått 

 sin näringstillförsel afskuren, sutto vissnade i grentopparna. Att märg- 

 borrarna emellertid i mycket stor utsträckning äfven hålla till godo med 

 äldre skottdelar framgick tydligt nog af mina iakttagelser i Särna. Den 

 i fig. 4 afbildade grenen har som synes blifvit borrad icke mindre än 

 tre särskilda gånger, och det nedersta borrhålet befinner sig på den 

 femte årsleden uppifrån räknadt och nedanför alla de barr, som grenen 

 bär. Genom angrepp sådana som detta, hvilka visst inte höra till säll- 

 syntheterna, beröfvas grenarna sin barrmassa helt och hållet. Denna 

 förlust blir naturligtvis särskildt kännbar för tallar af högnordisk typ, 

 som vid mera framskriden ålder ha en sparsam förgrening och en glesare 

 krona (den borrade grendelen å fig. 4 är exempelvis 1 1 år gammal). 

 Sedan den barrförande toppen brutits af på en dylik gren, plägar den 

 återstående delen af grenen dö bort. Äfven för den händelse att de 

 borrade grenarna förblifva obrutna — hvilket naturligtvis äfven under- 

 stundom inträffar, i synnerhet om angreppet riktats mot äldre skottleder 

 — torka de särdeles lätt. Som döda kunna de sedermera bevaras i 

 kronorna en lång tid framåt. Med tiden erhålla de ett särdeles karak- 

 täristiskt utseende, färgen blir gråsvart, alla barr och knoppar afstötas, 

 och ingångshålet för insekten blir påfallande skarpt markeradt (fig. 5). 



Om man på äldre fällda träd letar efter dylika grenstumpar för att 

 öfvertyga sig om skadans art, skall man kanske mången gång icke alls 

 anträffa dem. Detta beror emellertid därpå, att de pä grund af sin stora 

 sprödhet knäckas, dä trädet slår mot marken. De därvid uppstående 



