EN MÄROBORRSHÄRJNING I ÖKRK DALARNA. 389 



till härjningen i Särna. Den härstädes sköflade arealen torde i själfva 

 verket vara betydligt större än den under vintern företagna a])proxima- 

 tiva uppskattningen gaf anledning att förmoda, — kanske 7 kvadrat- 

 kilometer eller mera — och det vill synas, som om alltjämt nya om- 

 råden stode i begrepp att dragas innanför dess gränser. På den block- 

 rika, af sänka sträckningar afbrutna moränmarken stå de äldre, 15 — 18 m. 

 höga tallarna med starkt utglesnade eller fullständigt döda kronor. De 

 döende men i all synnerhet de torra grenpartierna äro insvepta i ett 

 tätt dok af svartlaf (Alectoria jiibata), hvilkens massvisa uppträdande på 

 ännu lefvande stamdelar tillkännager nedsatt lifskraft hos trädet. För 

 att lafven skall fa fäste och nå den kraftiga utveckling, som den i detta 

 fall nått, erfordras nämligen, att barkfällningen försiggår ytterst lång- 

 samt, och detta i sin tur är ju i väsentlig mån beroende af den hastighet, 

 med hvilken vedmassan ökas. Ett flertal döende träd, som undersöktes 

 med afseende pä sin tillväxt, visade, att vedringarna för de senare åren 

 voro ytterst tunna, ibland så godt som omärkliga. En förmodan, som 

 jag flera gånger hört uttalas, att lafven själf skulle vara den ursprungliga 

 anledningen till sjukliga tillstånd hos träden, är icke befogad, tvärtom, 

 lafven kan infinna sig i större mängd på grund därutaf, att deras kon- 

 stitution af andra orsaker blifvit försvagad. 



De gamla tallar, hvilka afslutat sin längdtillväxt och sålunda icke 

 längre utbildade någon genomgående hufvudstam, hade ofta nog angripits 

 ett stycke nedanför toppen, så att denna, som till växlande utsträckning 

 ännu bar gröna barr, genom ett stort parti risiga och barrlösa grenar 

 var skild från kronans nedre, ännu friska del. Som en anmärkningsvärd 

 omständighet må omnämnas, att märgborrarna påtagligen i ett flertal fall 

 föredragit att först angripa kronornas mot norr vända del; många kro- 

 nor voro också i anslutning härtill ensidigt dödade. 



Vid den undersökning, som jag på ort och ställe företog, styrktes 

 jag allt mer i den uppfattningen, att märgborrarna voro upphofvet till 

 den förödelse, som öfvergått tallskogen. Af de många stammar, som un- 

 dersöktes, voro endast några få behäftade med röta, och denna anses ju 

 icke hafva någon betydelse för tallskogens död. Jag skulle för min del 

 tro, att märgborrarna genom sin fördärfbringande verksamhet i .själfva 

 kronorna försatt tallarna i ett sådant svaghetstillstånd, att deras stammar 

 blifvit lämpliga som kläckningshärdar för nya generationer. Sålunda pä 

 tvåfaldigt sätt angripna måste träden snart duka under. 



Dock torde för en sådan utgång icke ett enstaka angrepp vara 

 till fyllest, härför erfordras säkert upprepade sådana under en följd af 

 år. Jag kunde äfven konstatera, att märgborrarna sedan länge varit 

 bofasta på platsen, och att det första angreppet på skogen måste vara 



