392 IDKSIKN I.AfJKVHKKi.. 



imdfi' for anyrciipcl , den direkta orsaken till skofjcns död. Afven på 

 ett sädaiit fall lanmar \. l^lN/i,i< (anf. ställe) exempel. iJen häftiga no- 

 vemberstormen 1872 hade afven hrutil en mängd tallar, och i dessa 

 vindfallen förokade margborrarna sig inom kort till den grad, att de 

 sedan i massa kastade sig öfver friska träd. Mänga sådana tallar beröfvades 

 härvid lielt och hållet sina årsskott, följande år angrepos stammarna af 

 iar\erna, luarefter traden s;i småningom dogo ut. 



Haraf iVaiii^är, att det alltid är förenadt med stor risk att låta 

 friskt, obarkadt timmer ligga kvar i skogen, och det är naturligtvis lika 

 förkastligt att efter afverkning kvarlånma tullar och stamtoppar af så- 

 dana dimensioner, alt de kunna tagas i besittning af märgborrar för af- 

 kommans utveckling. Lfr denna synpunkt bli som bekant äfven de stora 

 timmerupplagen kring sågverken till stor skada; mången gång utbildas 

 de till verkliga kläckningshärdar för märgborrar, hvilka sedermera genom 

 sitt ödesdigra inflytande kunna så godt som omöjliggöra all tallkultur i 

 närmast omgifvande trakt. 



Ofver hufvud taget är det ägnadt alt väcka förvåning, att de svenska 

 skogarna med det skogsbrukssätt, som af ålder användts, icke lidit mera 

 af märgborrsskailor, än hvad fallet är. Man behöfver endast betänka, 

 hvilka ypperliga utvecklings- och förökningsmöjligheter, som stått märg- 

 borrarna till buds sedan långa tider tillbaka i de vidsträckta bergslags- 

 skogarna, dar kolningen varit skogsskötselns hufvuduppgift, och där 

 friskt förhugget virke i mängd fick torka på marken, innan det inrestes 

 i milorna. Medan det sålunda torkade, måste det gifvetvis ha utgjort 

 en den allra lämpligaste jordmån för märgborrar, (^ch man kan ju för- 

 stå, att stora möjligheter för omfattande märgborrshärjningar böra ha 

 förelegat i hela det norra Sverige, där stora afstånd och ekonomiska 

 intressen länge stått hindrande i vägen för en rationell skogsvård. Då 

 alltså utsikterna till förödelser af detta slag säkerligen varit betydligt 

 större förr än nu, men våra skogars fysionomi det oaktadt icke uppvisar 

 några djupare spår efter sådana ingrepp, måste man, synes det mig, 

 tolka detta sä, att den fara, som från märgborrarnas sida hotar deras 

 existens, icke är af öfverhängande art. Detta faktum far emellertid 

 icke förleda oss till att härutinnan frånkänna dem all betydelse, den 

 stora härjningen i Särna talar i detta fall tydligt nog. Märgborrsangreppen 

 kunna som vi se blifva af svårartad beskaffenhet, går förödelsen därtill ut 

 öfver svårföryngrade trakter, måste saken helt naturligt framstå så mycket 

 allvarligare. 



Hvilken orsaken till härjningen i Särna kan ha \arit, ar naturligtvis 

 icke lätt att afgöra sä sent som nu. Dock vill jag hänvisa till den 

 omständigheten, att ilet i närheten af den torkade tallskogen finnes 



