NÅGRA RKILEKIIONKU OFVER I ACMÄS 1 ARE EKNST ANDERSSONS FCJRKDRAG 435 



enskild mans hand skola komma att visa sig mycket virkesfattiga. Erfaren- 

 heten frän de ställen, där forcerad afverkning af »icke finansiellt tillväxande 

 träd fortgått, har åtminstone ej gifvit mig hopp om sådana skogars framtida 

 bestånd, då den »finansiella afverkningen» i praktiken ofta nog urartat till 

 skogssköfling, och om nu äfven detta ej varit fallet å de orter, där herr A. 

 haft sin verksamhet, så ligger dock faran nära, att så mångenstädes kan komina 

 iitt ske. 



Att tyskarna ej skulle gjort ansatser att sköta sina skogar efter så att 

 säga merkantila synpunkter är nog ej fullt riktigt. Jag rekommenderar herr 

 A. att bland andra studera jirofessor Max Pi^f.ssi.krs redan på 1 850-talet ut- 

 komna forstfinansiella arbeten, som i mångt och mycket häfda de af herr .A. 

 framhållna synpunkterna, fast de ju äf\en taga hänsyn till en del andra fak- 

 torer, t. ex. kulturka|)italet, hvilka herr A. i sitt föredrag ej berört. Professor 

 Fr. Judeichs skogsindelningslära, som redan ICS79 sett fiera upplagor, måtte 

 med sin minutiöst utarbetade visarprocent väl också vara forstfinansräkning? 



Xu vill emellertid olyckan, att just i Sachsen, hemlandet för den forstliga 

 »ränta på ränta beräkningen», det verkliga utbytet ur skogen, efter hvad 

 öfverjägmästare P. C). Welander \k\ diskussionen den -^ä/, 1 1 upplyste, hållit 

 sig nere 13,% å de uti skogsproduktionen verksamma kapitalen! Detta efter 

 ■c:a. 40-änga försök. Jag kan ej se, att dylikt manar till efterföljd, åtminstone 

 •ej förr än det visats, att de finansiella ränta pä ränta teorierna bättre kunna 

 tillämpas i jiraktiken än i Pressi.er.s hemland Sachsen. 



Jag vill gärna vara med om att skogsmannen bör sträfva efter att ur sitt 

 förvaltningsområde söka framtvinga det högsta möjliga netto — om hvad 

 netto är kan väl endast råda en mening — eller att skogshushållningen har 

 till ändamål : 



»att ur den till skogsbörd afsedda marken draga den högsta möjliga ihål- 

 lande nettobehållningen , och däri är nog herr A. och jag ense, men herr A. 

 ■fordrar 5 % ränta |)ä ränta, dels ä markräntan, dels å förvaltningskostnader 

 m-. m. (kulturkapitalet ej att förglömma) och utdömer all skog, som ej lämnar 

 motsvarande tillväxt (kvalitets -t- kvantitets tillväxt), hvilket synes mig för högt. 

 Jag undrar, om det öfver hufvud taget blir möjligt att någonstädes placera så 

 pass stora kapital, som vår svenska ståndskog representerar, mot 5 % ränta 

 på ränta: Våra banker och sparbanker mottaga dem icke! Men i och med 

 ■detsamma jag sänker den godtyckligt antagna räntefoten, gör jag ju det högre 

 omdrefvet äfven i herr A:s mening finansiellt berättigad!. 



I praktiken blir, om herr A:s förslag konsekvent efterlefves, en själfklar 

 följd att i länder, t. e\. Kngland, där räntefoten är i '/^ ä ^ % och där, till 

 följd af klimat och jordmånens förhållanden, tillväxten är stor, högre om- 

 loppstider vore berättigade, då däremot hos oss med högre räntefot och i 

 regel sämre jordmänsförhållanden endast låga omloppstider skulle vara tillåtna. 

 England skulle producera 3" x 7" plank och vi pappersmassa och kohed I 

 Jag för min del är ej öfvertygad om att detta praktiskt sedt är riktigt. 

 Visserligen ligger en sanning däri, att, om man ur skogshushållningen drager 

 de i form af virkeskapital bundna värdena och insätter dem i andra närings- 

 grenar, man eventuellt skulle kunna skafta sig en större årlig penningeinkomst, 

 men jag bör ej glömma, att den genom det frigjorda skogskapitalet upp- 

 kommande större inkomsten är en produkt af både virkeskapitalet och mitt 

 ökade — kroppsliga eller psykiska — arbete, ty som herr .A. mycket riktigt 



