NORRLÄNDSKA SKOGSVÄRUSKOMMII TENS BETÄNKANDK. 5* 



förstådt intresse allt mer taga egen vård om sina skogar, hvarför re- 

 servanterna anse det kunna ifrågasättas, huruvida skogsvårdsafgift från 

 industrins egen synpunkt är behöflig eller fastmer icke kunde utan olä- 

 genhet helt undvaras. För industrin skulle det vara bättre att utåt' 

 vinstmedel afsätta ett visst belopp, som svarade mot den på dess af- 

 verkningar belöpande skogsvärdsafgiften, hvilket belopp då skulle utan 

 något som helst afdrag komma industrins egna skogar till del. I''ör 

 den själfägande bonden åter ställde sig saken, mena reservanterna, helt 

 annorlunda. Han kunde ej bereda utvägar för att vidtaga åtgärder, 

 som erfordrade kontanta utlägg, dä befolkningens ekonomiska ställning 

 ej medgåfve detta. Det ekonomiska tillståndet hade nämligen otvetyd- 

 digt försämrats. Särskildt med hänsyn härtill kunde den jordägande 

 befolkningen ej i samma mån som trävaruindustrin utnyttja .skogsvårds- 

 medlen, och toge man dessutom hänsyn till att denna befolkning för 

 fyllande af sina lefnadsbehof måste skaffa sig extra arbetsförtjänst, fram- 

 ginge tydligt nog, att mången ej alls skulle blifva i tillfälle att göra sig 

 gagn af dessa skogsvårdsmedel, till hvilkas insamlande han dock bi- 

 dragit. Vidkommande särskildt den kategori af skogsägare, som ej 

 hade afvittradt område, skulle det egendomliga förhållandet inträffa, att 

 de väl finge betala afgifter, men ej ägde mark, å hvilken de kunde ned- 

 lägga något skogsvårdsarbete, och således ej heller kunde komma i åt- 

 njutande af något bidrag från de medel, som de delvis hopsamlat. Mot 

 kommitténs förslag, att utsyningsafgifterna i lappmarken skulle borttagas, 

 för att befolkningen ej skulle genom skogsvårdsafgifters uttagande allt 

 för mycket betungas, invända reservanterna, att skyldighet att gälda ut- 

 syningskostnad varit ett af statsmakterna uppställdt villkor för tilldelning 

 af skogsanslag åt lappmarkshemmanen, att denna kostnad utgjorde ersätt- 

 ning för statens besvär med saluvirkets utsyning, och att den därför ej 

 borde utan fullgiltiga skäl eller mycket ömmande omständigheter från- 

 händas staten. Då sådana ej ansåges vara anförda eller föreligga, och 

 då skogsvärdsafgifts upptagande i Lappland med dess från sydligare 

 landsdelars vidt skilda förhållanden ej vore en för den enskilda skogs- 

 vårdens främjande lämplig utväg, ansåge reservanterna, att det ej borde 

 ifrågakomma att borttaga utsyningsafgifterna för att möjliggöra uppta- 

 gande af skogsvårdsafgifter. I stället förordas ett direkt statsanslag 

 att användas till att främja dikning.sarbeten och markberedningsåtgärder 

 å den fasta befolkningens skogsmarker. Härigenom skulle vid bidrags 

 beviljande större hänsyn till det verkliga behofvet kunna tagas, än om 

 dessa bidrag skulle utgå af skogsvårdsmedel, som äfven skulle använda.s 

 att bestrida kostnader för skogsvårdsstyrelse. Med skogsvårdsafgifter 

 vore äfven den olägenhet förenad, att exportören-skogsägaren ej torde 



