8* NILS G. RINGSTRAND. 



afvittringen torde man kanske ej vara berättigad att, såsom reservan- 

 terna gjort, utan vidare beräkna arealen af den utaf bolag efter år 1900 

 inköpta marken med ledning endast af medeltalssiffran utmark pr man- 

 tal af den före detta år förvärfvade egendomen. Men då någon annan 

 väg nu kanske ej stått till buds för att erhålla ett uttryck för storleken 

 af de senare inköpen, skall jag, ehuru med nu gjord reservation, i 

 nedanstående jämförelse begagna samma arealsiffror, som reservanterna. 

 De anslå den areal utmark, som bolagen besitta i lappmarken, till 855,766 

 har eller 31,3 % af den utmarksareal, hvilken de å sid. 675 uppgifva 

 ägas af enskilda. För kustlandet äro motsvarande siffror 635,569 har 

 och 20, ,s %. En jämförelse utaf intresse erbjuda förhållandena i öfriga 

 norrländska län, sådana de gestaltade sig, innan de nya skogslagarna 

 där infördes och skogsvårdsafgifter upptogos. Enligt Norrlandskommit- 

 téns uppgifter, del VI tab. I, uppgick år igoo bolagens innehaf af 

 utmarksareal i Gäfleborgs läns jordbruksbygd till 449,339 har eller 

 39,9 % af den i enskild ägo varande utmarksarealen; uti skogsbygden 

 ägde bolagen 207,929 har eller 57,5 %. Siffrorna för Västernorrlands 

 jordbruksbygd voro 349,069 har och 31,8 % och för skogsbygden 

 597,782 har och 52,3 %. Uti Jämtlands läns jordbruksbygd ägde 

 bolag 570,044 har, utgörande 36,4 % af den enskilda utmarken, och i 

 skogsbygden 995,382 har eller 48,5 %. Dessa siffror afse, som sagdt, 

 förhållandena år 1900, men från det året till år 1903, då regeringen 

 framlade förslaget om skogsvårdsafgifters upptagande, hade omfattnin- 

 gen af bolagens förvärf ytterligare vuxit. Då jag ej kan framlägga 

 några officiella siffror om denna tillväxt, skall jag inskränka mig till att 

 säga, att utmarksarealerna uti bolagens ägo voro minst de nu angifna. 

 En jämförelse med reservanternas siffror för lappmarken och kustlandet 

 i Västerbottens och Norrbottens län visar dock, att bolagen uti alla de 

 tre öfriga norrländska länen år 1900 ägde större, i vissa delar t. o. m. 

 betydligt större del af resp. läns utmarksareal än i de båda nordligaste 

 länen. Hade förhållandet mellan arealen bolagsegendomar och annan 

 enskild mark kunnat betraktas såsom skäl mot införande af skogsvårds- 

 afgifter, så borde sålunda detta snarare hafva varit fallet uti de tre 

 söder om Västerbotten belägna norrländska länen än uti detta och 

 Norrbottens län. 



Nu låter det sig ju emellertid sägas, att man den gång, då försla- 

 get om skogsvårdsafgifierna antogs för det öfriga Norrland, med dess i 

 förhållande till de båda nordligaste länen relativt stora areal bolags- 

 mark, begick ett fel, som man genom först nu vunnen erfarenhet kom- 

 mit till insikt om. Bolagen hafva kanske sugit åt sig så mycket af de 

 influtna medlen, att andra skogsägare blifvit lidande. Måhända har — 



