NORRLÄNDSKA SKOGSVArDSKOMMITTÉNS BKTÄNKANDE. .|* 



— för att använda reservanternas sätt att uttrycka sig, när de ställa 

 horoskopet för de framtida förhållandena i Västerbotten och Norrbotten 



— »exportören-skogsägaren säsoni i första hand direkt afgiftspliktig och 

 med förmåga att genom arbeten i egna skogar göra sig vida större 

 gagn af skogsvårdsafgiftsmedel än mindre skogsägare ej underlåtit att 

 ställa anspråken å dessa medel vida högre», än dessa. Utaf skogs- 

 värdsstyrelsernas berättelser, som väl i detta fall skulle vara upplysande, 

 framgår intet, som ger stöd åt ett dylikt antagande. Man finner tvärt- 

 om af t. ex. skogsvårdsstyrelsens i Västernorrlands län berättelse, att 

 bidragen i detta län utgått med lägre andel af kostnad.ssumman till 

 större än till mindre skogsägare. Under det att de mindre .synas hafva 

 erhållit c:a 75 %, hafva åt de förra utdelats förr 30 % och sista året 

 25 % af kostnaderna. Om man än ej uti de andra norrländska .skogs- 

 vårdsstyrelsernas berättelser finner ett liknande förhällande direkt om- 

 taladt, så lär dock samma tillvägagångssätt vid fördelning af bidragen 

 utaf dem praktiserats. Ur hittills vunnen erfarenhet om skogsvårdsmed- 

 lens fördelning torde sålunda inga bevis vara att hämta för den, som 

 skulle vilja ådagalägga, att de större skogsägände bolagen otillbörligen 

 gynnats på de mindre skogsägarnas bekostnad. Vid sådant förhållande, 

 och då man knappast har någon som helst anledning antaga, att, om 

 skogsvårdsstyrelser infördes i de båda norra länen, dessa skulle få en 

 sammansättning, hvilken i högre grad tillgodosåge skogsbolagen än i 

 de län, där skogsvårdsstyrelser redan länge arbetat, och där skogsbo- 

 lagens egendomar äro af en större omfattning, har man svårt att fatta, 

 huru äganderättsförhållandena i dessa båda norra län kunnat anföras 

 såsom skäl mot skogsvårdsafgifters upptagande därstädes. 



Nu anföres det af reservanterna, att upptagande af skogsvårdsaf- 

 gifter i Västerbotten och Norrbotten skulle komma att i hufvudsaken 

 drabba staten på grund af dess stora skogsområden inom dessa län. 

 Onekligt är ju äfven, att staten såsom den största skogsägaren skulle 

 få vidkännas en kostnad genom minskade skogsintäkter, P)n det nu 

 verkligen är så, att virkesägaren är den, som i sista hand betalar skogs- 

 värdsafgiften. Detta är visserligen en fråga, som torde i oändlighet 

 kunna diskuteras, utan att de. som förfäkta den ena eller andra satsen, 

 skola anse sig af motparten vederlagda. Bestridas kan väl ej, att de, 

 som hylla den åsikten, att virkesägaren blir den i sista hand betalande, 

 synas hafva ett starkt stöd härför i det teoretiskt oangripliga påståen- 

 det, att en köpare pålägger råvaran alla omkostnader, som äro för- 

 bundna med dess förädling från och med afverkning till och med af- 

 skeppning, för att finna dess verkliga rotvärde, och i följd häraf skulle 

 han äfven belasta omkostnaderna med skogsvårdsafgift. För att gifva 



