20* NILS C. RINGSTRAND. 



dem begärda statsanslaget: det är ej så mycket att uppmuntra skogs- 

 vården som icke fastmer att erhålla ett statsbidrag för att underlätta 

 fattigvårdsbördan. Genom att såsom villkor för statsanslagets åtnjutande 

 föreslå ett stadgande, att landsting eller hushållningssällskap skulle anvisa 

 medel till en tjärdedel af statsanslagets belopp, skulle man äfven erhålla 

 dessa korporationers medverkan att använda, den förra sin beskattnings- 

 rätt, den senare de till dess disposition ställda medlen för att öfvertaga 

 en del af de skyldigheter, som enligt lag åligga fattigvårdskommunerna. 

 Af ett uttryck, som läses a sid. 689, framgår än tydligare, att reservan- 

 terna afsett, att de genom anslag erhållna medlen skulle användas såsom 

 ett slags fattigvårdsunderstöd. Där säges nämligen, att bidrag icke skulle 

 lämnas »annat än företrädesvis åt mindre skogsägare och där behof före- 

 ligger», d. v. s. ej ens alla mindre skogsägare skulle kunna komma i 

 åtnjutande af bidrag från skogsvårdsmedlen; därtill skulle äfven fordras, 

 att ett behof skulle föreligga. De anförda uttalandena synas gifva tyd- 

 ligt vid handen, att om reservanternas förslag skulle vinna statsmakter- 

 nas godkännande, sä blefve de af dem förordade skogsvårdsnämnderna 

 intet annat än ett sorts komplement till fattigvårdsstyrelserna, med hvilka 

 de måste stå i liflig kontakt för att kunna fylla sin uppgift, och de be- 

 viljade anslagen komme att utdelas efter grunder, som mera bestämdes 

 af vederbörandes ekonomiska ställning än af hans intresse för skogs- 

 vård. Genom att antaga ett förslag, hvars konsekvenser vore sådana, 

 skulle naturligen arbetet för skogsvårdens höjande komma att snedvridas. 

 Men då erfarenheten ej kan sägas hafva visat (åtminstone är något sådant 

 fall icke mig bekant), att skog.svårdsmedlen missbrukats på såsätt, att större 

 skogsägare otillbörligen gynnats, utan man tvärtom torde ha funnit, att 

 skogsvårdsstyrelserna väl fyllt sin uppgift och genom relativt större bidrag 

 till mindre skogsägare sökt att locka dem till utförande af skogsvårds- 

 arbeten, så synes intet som helst skäl föreligga att frånträda den väg, 

 som man en gång slagit in på, och allra minst att beträda en ny, som 

 går på sidan om det mål, dit man bör sträfva. 



De skäl, som förmått kommittén att icke biträda förslaget om skogs- 

 vårdsmedels anskaffande på anslagsvägen, återfinnas å sid. 407 och kunna 

 sammanfattas uti den därstädes uttalade uppfattningen, att man ej i en 

 sådan form, som med direkt utgift betungar landets alla skattedragande, bör 

 begära statens bidrag för ett produktivt företag, hvaraf vinsten tillfaller 

 skogsägarna inom en begränsad del af landet, och detta allra minst i 

 tider, dä utgiftssidan i statens budget är stadd i ständig stegring. Samma 

 skäl synas mig äfven kunna gälla beträffande reservanternas förslag att 

 få ökade skogsvårdsmedel genom anslag af landstingen. Det blefve alla 

 skattepliktiga i de två norra länen, som skulle bekosta skogsvården för 



