NORRLÄNDSKA SKOGSVÄRDSiCOMMU TKNS HtTÄNKANDK. 23* 



Konsekvensen för reservanterna af deras förslag om skogsvårds- 

 nämnder har blifvit, att de nödgats söka utfinna andra utvägar än de 

 af kommittén föreslagna för öfvervakande af de i den nya dimensions- 

 lagen intagna bestämmelserna mot skogsförödelse (lagförslagets ^ 7) 

 Kommittén har i analogi med bestämmelserna uti 1903 års lag angående 

 vård af enskildas skogar kunnat lägga detta bestyr på de af den före- 

 slagna skogsvårdsstyrelserna, under det att reservanterna härför måst 

 anlita Konungens befallningshafvande. Förutom att reservanterna genom 

 detta förslag vilja lägga ytterligare börda på en myndighet, hvilken, 

 enligt hvad allbekant är, redan nu betungas med utförande af en mång- 

 fald ärenden, hafva de därigenom äfven återgått till ett system, som 

 för länge sedan utdömts såsom mindre lämpligt och allt fortfarande 

 måste så anses. Ty annat än som olämpligt torde det ej kunna be- 

 tecknas att åt Konungens befallningshafvande, en myndighet, hos hvilken 

 ingen som helst fackkunskap i skogliga ting är att förvänta eller åtmin- 

 stone endast af en ren slump torde förefinnas, öfverlämna pröfningen af 

 sådana rena fackfrågor som föreslagna åtgärder för skogsmarks återstäl- 

 lande i skogbärande skick m. m. d. Hos de skogsvårdsstyrelser, som 

 af kommittén föreslagits, torde däremot såväl skogligt intresse som kun- 

 skap i skogliga ting komma att blifva representerade, då ju dessa sty- 

 relser utses med det bestämda syftet att tjäna skogsvården uti länet. 



Då reservanterna emellertid tydligen ej ansett sig kunna föreslå att 

 pålägga Konungens befallningshafvande det bestyr med att träffa sådan 

 öfverenskommelse om åtgärder för återväxtens tryggande, som kom- 

 mittén vid fall af skogssköfling föreslagit skola kunna slutas mellan skogs- 

 vårdsstyrelsen å ena och den för sköflingen ansvarige å andra sidan, så 

 hafva de i sitt ändringsförslag till dimensionslagen intagit ett bemyndi- 

 gande för synemännen att ingå dylika öfverenskommelser. De hafva 

 emellertid i detta sammanhang förgätit att angifva, huru det skall för- 

 faras, om den till skogssköflingen skyldige begär att få ingå öfverens- 

 kommelse, men synemännen stannat i olika meningar angående de för 

 återväxtens tryggande behöfliga åtgärdernas beskaffenhet och omfattning. 

 Då detta är en eventualitet, som måste förutsättas kunna inträffa, så 

 hade den otvifvelaktigt bort öfvervägas. 



Vidkommande kommitténs förslag till lag för lappmarksskogarna 

 hafva reservanterna ej kunnat gilla den uti lagförslagets § 2 intagna 

 bestämmelsen, att det vid uppgörande af afverkningsplan skall tillses, 

 »att skogsvården ej tillbakasättes». De förmena, att ät denna bestäm- 

 melse skulle kunna gifvas en tolkning, som åt skogsvården gåfve ett 

 dominerande inflytande. Härigenom skulle, säga reservanterna, lagstif- 

 tarens grundtanke vid 1873 års afvittringsförfattnings tillkomst blifva 



