Io6* TOR JONSON, 



heller i denna punkt systemet pröfvas, utan synes mig nödigt gå en 

 indirekt väg. 



I sitt föredrag om »Ekonomiska principer för rationell skogshushåll- 

 ning» (191 1 sid. 304) uppställer jägm. ANDERSSON som hufvudfordran, 

 att ■>•> skogsproduktionen skall vara bärig-». De föreslagna åtgärderna för 

 att nä denna bärighet, jämförda med föredragets allmänna åskådnings- 

 sätt och inledarens yttranden i öfrigt kunna sägas utmynna i den fordran. 

 att Jivarje del af virkesförrådet bör förränta sig efter viss, fordrad (van- 

 lig) räntefot^ emedan annars skogens sköfling vore att befara, Iwarjämte 

 en såväl national- som privatekonomiskt ojördelaktig kapitalfördelning 

 förelåge. Då jag fattar detta som kärnpunkten i diskussionen, vilja vi 

 tänka oss en skog i ett sådant normalt jämviktläge, att denna fordran 

 på hvarje träds räntabilitet uppfylles, för att sedan undersöka, om detta 

 tillstånd hos skogen verkligen garanterar skogsägaren utlofvad vanlig 

 ränta på de i skogsbrtiket engagerade kapitalen. 



För att något förenkla saken, utesluta vi härvid det relativt obetyd- 

 liga markvärdet och syssla med endast virkeskapitalet. Kallas detta K, 

 afverkningens värde A och de årliga utgifterna för skatter, förvaltning 

 m. m. U, så måste skogsägarens netto naturligtvis bestå af skillnaden 

 mellan inkomster och utgifter eller A — U, hvilket uttryck, satt i förhål- 

 lande till kapitalet K, uttrycker skogsegendomens relativa afkastning. 



A—U A U 

 Alltså räntabiliteten = — zt" = %, — 7. hvilka uttryck genom 



ÅKA 



multiplicering med 100 ge det procentuella förhällandet. 



Då nu i uthålligt skogsbruk afverkning och tillväxt äro lika, betyder 



A 

 uttrycket , virkeskapitalets genomsnittsräntabilitet. Innan detta får 

 A 



öfverflyttas på skogsbruket i sin helhet, måste den negativa termen ,. 



eller de relativa utgifterna afgå. Häraf följer, att så länge utgifterna ej 

 äro lika med o, så länge kan aldrig skogsbrukets räntabilitet bedömas en- 

 bart af virkeskapitalets värdetillväxtproce?it, de7i må nu vara aldrig så 

 hög., hvarför fordran på värdetillväxt efter viss räntefot hos Jwarje träd 

 i skogen principmässigt ej skyddar skogsägaren från att drifva ett skogs- 

 bruk, som hvarje år går med förlust, nämligen om utgifterna ej minst 

 täckas af de genom afverkningen (tillväxten) erhållna inkomsterna. 



I vårt framlagda exempel uppstod sådan förlust på alla omlopps- 

 tider upp till 40 — 50 år, trots att odisputabelt hvarje bestånd växte med 

 t. o. m. mycket hög ränta, minst 6 å 7 %. Innan man ens kan tala 

 om någon räntabilitet, måste sålunda garantier finnas för att inkomsterna 



