OMLOPl'SlII)KNS INVERKAN HA SKOGSBRUKKI S KKONO.Ml. \()l)" 



Preliminärt skulle denna nya teoris fordringar pä skogsskötseln kunna 

 formuleras sålunda: högsta möjliga absoluta nettoafkastning cftersträfvas, 

 så långt detta låter sig göra utan afscnärdarc nedsättning af skogsbrukets 

 räntabilitet. 



Fordringarna på räntabilitet <jch hög nettoafkastning äro sålunda 

 båda att beakta, och begränsas den häremot svarande omloppstiden dels 

 uppåt af tidpunkten för högsta medelafkastningen, dels nedåt af tiden 

 för nettoräntabilitetens kulmination, beräknad för en hel skog enligt 

 ungefär den metod vi i tab. VI användt. Att ej själfva maximum för 

 räntabilitetsprocenten väljes som mest eftersträfvansvärda målet, samman- 

 hänger därmed, att procenten, sedan maximum uppnåtts, i regel sjunker 

 mycket sakta med stigande omloppstid. Därest vi sålunda öfverhufvud 

 taget kunna motivera önskvärdheten af att fortfarande bedrifva skogs- 

 bruk, ehuru det kanske af ekonomiskt-biologiska orsaker endast förmår 

 att vid oförändrade virkespris ^ ge c:a 2 å 3 % i årligen uttagbar ränta 

 pä engagerade kapital, torde det vara lika lätt att försvara en obetydlig 

 sänkning (t. ex. ett par tiondels %) af den teoretiskt funna maximi- 

 räntabilitetssififran, därest nämligen därigenom andra afsevärda fördelar 

 stå att vmna, t. ex. förhöjd nettoafkastning från skogen och större soli- 

 ditet hos aftärsföretaget i sin helhet. 



Mellan statens och den enskildes skogspolitik, kommer härvid knap- 

 past någon annan principiell skillnad att existera, än den, som beror pa, 

 att den kapitalstarkare skogsägaren, därest af kastningen anses nöjaktig, 

 kommer att investera och bibehålla stora kapital i skogsbruket, hvaremot 

 den mindre kapitalstarke, liksom hitintills, vid behof af penningar kommer 

 att anlita den lätt realiserbara äldre skogen, d. v. s. drifva ett skogs- 

 bruk med i medeltal något kortare omloppstid och sålunda mindre årlig 

 nettobehållning samt ökad risk. I räntabilitetshänseende bör dock skill- 

 naden principiellt bli tämligen liten för olika slag af skogsägare. 



Dessa synpunkter på principfrågan väntas af många författare på 

 området i sig innebära såväl en slutlig lösning af den halfsekellånga stri- 

 den angående räntabilitet eller högsta afkastning i skogsbruket, liksom 

 ock en mycket nöjaktig motivering till de medellånga omloppstider, som 

 i praktiken fått ojämförligt största användningen, stick i stäf mot båda 

 de till motsatta ytterligheter förande äldre teoretiska principerna. 



' Öfverallt har man ju dock funnit en i medeltal för längre perioder ständigt fort- 

 gående stegring af virkespriset och skogsegendomars värden, hvilket i förening med den 

 kvalitéförbättring, som en genomförd fackmässig värd kan ha på afkastning och virkesforråd, 

 mycket väl kan ge en god total räntabilitet för skogsbruket, ehuru denna värdestegring «ej 

 årligen kan uttagas. I det föregående yrkas ju på utredning angående denna värdestegrings 

 medelstorlek. 



