SKOGENS SKAl)ESVAMI'AK. I I f/'- 



viirande utan gensägelse det allvarligaste hindret lör Uirkkulturen hos oss. 

 Svampen äger icke förmåga att infektera de utväxande årsskotten, däremot 

 gro dess sporer med lätthet på fjolårsskottens och äldre skottleders bark. I 

 allmänhet synas dock smärre yttre skador på barken vara nödvändiga, för att 

 träden skola vara mottagliga för en infektion. Mycelet lefver både i bark och 

 ved och har liksom hos D. fustosatiguinea tvenne olika former för sin tillväxt. 

 Antingen utbreder det sig hufvudsakligen åt sidorna och dä ganska långsamt, 

 eller ock tränger det fram i stamdelens längdriktning och växer då betydligt 

 fortare. I förra fallet pläga alltid kräftsvulster komma till utbildning, hvilka 

 då de uppstå på hufvudstammen kunna nå en afsevärd storlek och ålder. 

 Svampen utbreder sig då icke hastigare åt sidorna, än att stammens tjock- 

 lekstillväxt kan hålla jämna steg med kräftsårets tillväxt, och trädet kan därför 

 hålla sig vid lif under längre tid. Mycelets hufvudsakliga tillväxt infaller 

 under höst och vår, alltså under den tid, dä värdväxten befinner ^ 

 sig i hvila, och hvarje nyinkräktadt område af barken afgränsas mot 

 dess lefvande delar genom ett korkskikt. Detta utgör dock endast 

 ett tillfälligt hinder för svampen och genombrytes åter följande 

 höst. Kräftsåren äro vanligen täckta af ett starkt kadflöde. Detta 

 plägar med tiden få ett sotsvart öfverdrag, hvilket härrör från en 

 mängd saprofytiska svampformer, som slå sig ned på den torkade 

 kådan. Svampen angriper lärkar i alla åldrar. Småplantor och 

 yngre träd infekteras gärna i själfva hufvudstammen, pä äldre exem- 

 plar träffa de nya angreppen hufvudsakligen grenarna. På våren 

 möter det ingen svårighet att afgöra, hvar dessa angrepp äro att 

 finna. Sedan barren utvuxit, får man ofta se, huru de på grenspetsar 

 här och hvar i kronorna helt plötsligt blifva gula och vissna; un- 

 dersöker man förhållandet närmare, anträffar man nedanför det viss- 

 nade grenpartiet en kådbegjuten ansvällning, där svampen vunnit 

 fäste. Grentoppen dör sålunda på grund af afbrott i näringstillförseln. 

 För hvarje nytt år rycker svampen längre ned genom grenen mot 

 hufvudstammen. Äldre lärkträd, hvilka i större omfattning varit 

 utsatta för dylika grenangrepp, få till slut ett särdeles karaktäristiskt Y\g. $. Da- 

 utseende : ur en risig och torr grenkrona framskymtar en som det syscypha 

 ser ut tätt grönklädd stam. Från grenarnas basala, ännu lefvande Willkom- 

 delar, men äfven från själfva stammen, utvecklas nämligen en stor ^""\ ^°j" 

 mängd adventivskott, genom hvilkas hjälp trädet söker i det längsta sporer och 

 bevara -sitt lif. Svampen träder dock förr eller senare öfver till parafys. 

 hufvudstammen från grenarna, och träden duka efter en långvarig ^ 4i5- 

 kamp under. På de dödade barkdelarna utvecklar svampen sina fruktkroppar. 

 Till en början frambryta små knappnälsstora, hvitaktiga knölar genom barken. 

 Dessa innehålla oregelbundna slingrade gångar och håligheter, från hvars yta 

 afsnöras ytterst små, encelliga och ofärgade konidier^. Från samma mycel- 

 knölar utvecklas sedermera de egentliga fruktkropparna, apothecierna. Dessa 

 äro som unga urnelikt slutna, i moget tillstånd ha de ett kort, understundom 

 nästan omärkligt skaft och en grundt skålformig, utvändigt och i kanten med 

 krithvita hår besatt skifva, som kan nå en diameter af ända till 4 mm. Hy- 



^ Konidier äro vegetativa fortplantningskroppar, hvilka åtsnöras från spetsen af fria 

 hyföndar eller ock bildas i särskilda behållare, s. k. pyknider. Konidierna kunna i färdigt 

 tillstånd vara en- till tlercelliga och ha de mest växlande former. 



