MÄRGBORRHÄRJNINGEN I SÄRNA ÅREN I 910— 12. I4I-'' 



stone vårt land och helt visst äfven hela luiropa. Det egentliga an- 

 greppets början är svårt att exakt upp^ifva, men har det berättats mig, 

 att redan år 1905 vid utsyning ä ett hemmansskifte, beläget inom södra 

 delen af området i fråga, en del »torkande» träd stämplats. Man hade 

 äfven då undrat angående orsaken till denna egendomliga torka och där- 

 vid ansett, att densamma möjligen uppkommit till följd af s. k. svall 

 under den gångna vintern, ehuru dock ingen där sett något svall. Af 

 senare gjorda undersökningar tror jag mig emellertid med visshet kunna 

 påstå, att redan då märgborrar varit den verkliga orsaken till trädens 

 utdöende. De på trakten eller i dess närhet ständigt återkommande 

 hemmansutsyningarna med åtföljande afverkningar — stubbar och vrak- 

 träd m. m. — hafva sedan pä allt sätt underlättat märgborrarnas för- 

 ökning, som ostördt fått fortgå, tills dess härjningen antagit sådana di- 

 mensioner, som den nu fått. Då jag hösten 1909 tillträdde reviret, ta- 

 lades det om, att skogen torkade på en trakt inom Hedens skifteslag. 

 Talet om torkan fortfor äfven under sommaren 19 10, hvarför jag un- 

 der hösten samma år gjorde en undersökning på stället, sedan förut på 

 order af mig dylik undersökning vid olika tillfällen företagits af de å 

 reviret anställda assistenterna e. jägmästarna Oldenburg och LöFVÉN, 

 utan att anledningen till torkan kunnat utrönas. Vid min nyssnämnda 

 undersökning å trakten fann jag inom ett ansenligt område ett stort 

 antal träd, som voro döda eller i döende tillstånd. De döende eller an- 

 gripna träden hade emellertid alls icke det vid märgborrangrepp typiska 

 utseendet, utmärkt af afbrutna toppskott å yngre tallar, hvarigenom träd- 

 kronorna i topparna bruka se sneda och stympade ut. Här börja näm- 

 ligen de äldre och medelålders träden — i regel pä norrsidan — blifva 

 svartlafviga, hvarefter lafven sprider sig uppåt trädets topp, barren 

 afifalla, och slutligen står trädet helt och hållet afbarradt, ofta kvarsitter 

 väl ett mycket stort antal af de spädaste smågrenarna. På fällda prof- 

 träd märktes som vanligt ett och annat svart ingångshål efter märg- 

 borrar i de få ännu kvarsittande toppskotten från senaste åren, dock 

 icke i synbart större omfattning, än hvad fallet är nästan h\ar som 

 helst, åtminstone inom Särna socken. Att märgborrar alltså kunde vara 

 den primära orsaken till trädens utdöende kunde knappast ens falla nå- 

 gon in att dä tro. De döda och döende träden blefvo emellertid samma 

 höst utstämplade, så långt tiden före vinterns inbrott möjliggjorde ut- 

 syningen — k. förordningen den 29 juni 1866 gäller nämligen för Särna 

 socken med Idre kapellag. Vid vinterns drifningar gjorde jag ånyo 

 undersökning å trakten, men kunde orsaken gifvetvis då än mindre ut- 

 rönas. Förhållandet är nämligen, att, då träden fallas, de spröda märg- 

 borrätna skotten afbrytas, hvarför å kvarvarande del af kronan inga di- 



