SKOGSVÅRDSFÖRENINGENS TIDSKRIFT, FACKAFDELNINGEN I913, H. 2. 



SKOQSADMINISTRATIONEN. 



Framställning från de extra jägmästarnas förbund rörande länsjägmästarnas 

 meritfräga och befordringsutsikterna inom skogsstaten. 



TILL KONUNGEN. 



I skrifvelse den 24 april 1910 har riksdagen begärt, att Eders Kungl. Maj:t måtte taga 

 i nådigt öfven^ägande, i hvad mån vid skogsvårdsstyrelserna anställda, från skogsinstitutets 

 högre kurs utexaminerade skogliga biträden borde få räkna sig tillgodo denna tjänstgöring 

 såsom merit äfven vid senare anställning i statstjänst. Ofver denna framställning har de 

 extra jägmästarnas förbund redan i en inlaga till Eders Kungl. Maj:t den 16 juli 1910 yttrat sig. 

 Dä emellertid i en af länsjägmästarna i samma ämne till Eders Kungl. Maj:t aflåten skrif- 

 velse af den 9 december 1911 vissa passus visa, att man på detta håll delvis missförstått 

 våra förut gjorda uttalanden och yrkanden, få vi till ytterligare förtydliganden af desamma i 

 djupaste underdånighet anföra följande. 



Meningsskiljakligheterna mellan å ena sidan de extra jägmästarnas förbund och å andra 

 sidan skogsvärdsstyrelserna och länsjägmästarna, rörande de sistnämndas kraf att få räkna 

 meriter äfven för statstjänst, samla sig i hufvudsak kring tvenne hufvudpunkter. 



Den ena af dessa är skogsvårdsstyrelsernas anspråk att få gälla såsom en så att säga 

 fullt officiell och statslig myndighet, hvilkens val och kontroll af sina skogstjänstemän redan 

 i och för sig borde äga auktoritet nog för att meritera dem för blifvande statstjänst. Här- 

 emot ha vi på i föregående skrifvelse anförda goda skäl förfäktat den meningen — hvilken 

 vissa senare skedda länsjägmästaretillsättningar blott kunnat ytterligare befästa — att skogs- 

 vårsdsstyrelserna med sin nuvarande organisation och i afsaknad af såväl enhetlig praxis som 

 ock författningsenliga föreskrifter vid val och tillsättande af sina skogliga biträden, hvarken 

 besitta den fackliga kompetens eller stå på den fasta och oväldiga rättsgrundval, som ensamt 

 kunde berättiga dem att göra anspråk på, att af dem antagna skogstjänstemän genom denna 

 anställning äfven meriteras för statstjänst. Hur föga man inom motsatta lägret vill förstå, 

 hvar sakens kärnpunkt verkligen ligger, visar länsjägmästarnas invändning mot det i vår förra 

 skrifvelse relaterade, synnerligen godtyckliga förfarandet vid tillsättningen af länsjägmästare 

 tjänsten i Västernorrlands län är 1 905. Den omständigheten att den då valde ganska snart 

 åter utträdde ur skogsvårdsslyrelsens tjänst, upphjälper naturligtvis ej i ringaste mån de för- 

 hållanden vid länsjägmästarevalen, hvilka det omtalade fallet afsåg att exemplifiera. 



Såsom kanske allra mest belysande för skogsvårdsstyrelsernas kraf pä obunden frihet 

 vid handläggningen af sina, för det allmänna rättsmedvetandet dock så grannlaga befordrings- 

 ärenden, täcktes Eders Kungl. Maj:t äfven taga del af behandlingen af den motion, gående 

 ut pä att länsjägmästaretjänsterna före tillsättandet åtminstone borde offentligt kungöras lediga 

 inom viss bestämd ansökningstid, hvilken väcktes vid skogsvårdsstyrelsernas gemensamma 

 möte i Stockholm den 10 — 17 december 1908. Såsom af närslutna, styrkta transumt (bil. i) 

 ur protokollet vid detta möte framgår, blef redan denna billiga och af ej mindre än 18 styc- 

 ken länsjägmästare underskrifna motion afslagen af mötet. 



En myndighet, som så ogeneradt för sig kräfver den enskilde arbetsgifvarens fulla fri- 

 het vid val af tjänstemän, bör också finna sig i de konsekvenser, som denna position medför. 



Det andra hufvudargumentet från skogsvårdsstyrelsernas och länsjägmästarnas sida är, 

 att de sistnämndas arbete rent fackligt skulle vara af så sammansatt och kräfvande natur, att 

 det måste anses lika bra som eller bättre än många extra befattningar inom skogsstaten förbereda 

 för revirförvaltningstjänst och sålunda — resonerar man — också borde i motsvarande grad 



