^ SKOGSADMINISTRATIONEN. I 67* 



under är 1913 .... , O stycken 



» » 1 9 1 4 5 * 



» > 1915 I » 



> )' 1 916 o • 



>< ;> 1 9 1 7 I 



>■ . 1 9 1 8 I /> 



» » 1919 7 » 



» » 1920 3 t' 



» . 1921 3 » 



» » 1922 7 » 



Summa 2S stycken 



Under samma tid passera ytterligare 16 stycken ordinarie tjänstemän 6o-års åldern, 

 af hvilka somliga torde begagna sig af rätten att redan da afgå. Räknar man dessa till 

 hälften af hela antalet samt dessutom antager att i medeltal I ordinarie tjänsteinnehafvare pr 

 år före inträdd pensionsålder afgår genom dödsfall, kommer man till en sannolik befordrings- 

 siffra af 46 under hela decenniet 1913 — 1922. 



Bortser man från det fåtal extra jägmästare, hvilka under loårs perioden afgå före be- 

 fordran till ordinarie tjänst, kommer alltså att vid slutet af ar ig22 finnas icke Ttiindre än 

 ett 60-tal (enligt kalkylen 109 — 46 = 63) aspiranter, hvilka ännu vid fyllda 40 är r I ler där- 

 öfver stå obefordrade. 



Någon afsevärd minskning i denna siffra på grund af nyssnämnda afgång till privat 

 tjänst kan i själfva verket icke påräknas. Under det gångna decenniet ha blott 1 5 % extra 

 jägmästare utträdt ur statstjänsten, och detta trots att under denna tid länsjägmästaretjänsterna 

 nyinrättats. Vidare ha de allra flesta afgångna varit sådana, som blott under en helt kort 

 tid stått i statens tjänst; de, som under en följd af år samlat meriter i denna, uppgifva na- 

 turligt nog blott med stor tvekan de vunna fördelarna, och erbjudanden i denna riktning 

 förekomma f. ö. ganska sällan. Afven i privat tjänst antager man helst helt unga tjänstemän, 

 som från början kunna fullkomna sin praktiska skolning under just de förhållanden, dit deras 

 hufvudsakliga verksamhet sedermera blir förlagd. En växelverkan mellan stats- och privat- 

 tjänst, som nog pä papperet kan te sig synnerligen tilltalande, tyckes i praktiken föga efter- 

 sträfvas äfven från det privata skogsbrukets sida. 



Den förebragta befordringskalkylen för närmaste I o-års period visar också, hur föga 

 förbättring i berörda hänseende som vore att vinna genom en så obetydlig ökning af de 

 ordinarie i:sta-grads tjänsterna, som den, hvilken den s. k. norrländska skogsvärdskommittén 

 i sitt betänkande af den 16 mars 1912 föreslagit. Ginge för öfrigt utvecklingen inom skogs- 

 staten under närmaste tiden i den riktning, som samma kommitté sätter i fråga, nämligen att 

 personalökningen under närmaste framtiden i hufvudsak träffade de tjänstemannakategorier, 

 som ligga under revirförvaltare, skulle förverkligandet af detta kommittéförslag i dess helhet 

 snarast betyda en ytterligare stark försämring i de skogligt högre utbildade aspiranternas 

 befordringsutsikter. 



Med det fåtal ordinarie tjänster, som redan nu finnas i förhållande till den stora kön 

 extra tjänstemän, synes det vara mer än tvifvelaktigt, huruvida de från skogsinstitutet resp. 

 skogshögskolan senast utgångna eller under de närmaste åren utgående kurserna någonsin 

 skola nå fram till ordinarie l:stagrads tjänster, ett i sanning nedslående perspektiv, ägnadt 

 att pä ett högst betänkligt sätt neutralisera eller på obestämd framtid uppskjuta den vinst för 

 statens skogshushållning, som väl dock afsetts med den förbättring, som nyss garanterats 

 skogsundervisningen. 



Ehuru alltså de extra jägmästarnas förbund gärna instämmer däri, att åtminstone som- 

 liga af länsjägmästaretjänsterna f. n. lika eller bättre äro ägnade att fostra till en själfständig 

 praktisk skogsmannagärning än mänga af de extra tjänsterna i skogsstaten, hålla vi dock före, 

 att det vore en både orättvis och oklok skogspolitik att till förmån för ett 20-tal, ingalunda 

 i något nödläge stadda länsjägmästare försämra utsikterna för nära 10 gånger så mänga extra 

 jägmästare, hvilka genomgående sitta med lägre inkomster och som, alldeles oatsedt utsik- 

 terna att få länsjägmästarna till konkurrenter i statstjänst, ha allt skäl att frukta det värsta 

 för framtiden. 



Vi hålla det också nära nog för ett axiom, att staten, om den ville pd ett praktiskt 

 sätt ordna rekrytering och extra ordinariesystem i skogsstaten, skulle kunna inom denna 

 fostra en extra tjänstemannakår, som bättre än alla främmande element vore skickad att för- 

 valta sina blifvando ordinarie ämbeten. Att reformer i denna riktning sent omsider ske, 

 finna vi vara ett betydligt större och viktigare statsintresse än länsjägmästarnas meritfråga. 



