I7 4''' TORSTEN LAGERBERG. 



hade fått en stor spridning över hela Tyskland. Den visade sig särskilt 

 svår i plantskolor, men förekom även i ungbestånd av gran, där den 

 anställde stor förödelse. De yttre symtomen erinra rätt mycket om 

 dem, som äro utmärkande för de av sena vårfroster framkallade skadorna, 

 och sjukdomen kan därför lätt bliva förbisedd. De unga skotten an- 

 gripas vid basen eller på mitten, och de inom angreppsområdet sittande 

 barren bli snart bruna och avfalla. Skottet böjer sig sedan slappt ned, 

 och sjukdomen sprider sig vidare mot spetsen, så att skottet i sin helhet 

 snart dukar under. Angripas de utväxande årsskotten vid basen, kan 

 sjukdomen även sprida sig ned genom övre delen av fjolårsskottet och 

 döda denna med där utväxande kransgrenar. Den nu omnämnda sjuk- 

 domen framkallas av en svamp, som sedermera under sommarens lopp 

 utbildar mycket små, svarta pyknider på de dödade stamdelarna. Av 

 dessa och de i dem bildade konidierna framgick, att svampen hörde till 

 sphxropsideerna bland de s. k. Fungi imperfecti. Hartig själv hän- 

 förde den till släktet Septoria (med nu vedertagen släktbegränsning bör den 

 hänföras till släktet Ascochyta, jfr SoRAUER, bd II, sid. 404) och kallade 

 den vS". parasitica. Att denna svamp verkligen var grentorkans upphov 

 fastställde Hartig genom infektionsförsök. Konidierna synas dock sakna 

 förmåga att angripa skotten, så snart deras epidermis och yttre barkskikt 

 upphört att vara levande. — Ytterbarken förlorar nämligen snart sina 

 plasmati.ska beståndsdelar och förvedas starkt, varom utförligare senare. 

 — Infektionsmöjligheterna äro därför till tiden ganska starkt begränsade. 

 Hartig nämner även, att han sett exemplar av Picea Menziesii an- 

 gripna av samma svamp, och uttalar samtidigt den förmodan, att den 

 ytterligare torde kunna anträffas på andra granarter. 



Tre år senare lämnade Hartig (II, sid. 357) ett nytt meddelande 

 om sin Septona-^w\i'^i, vilket i många avseenden kompletterade hans först 

 givna framställning. Det framgick härav, att sjukdomen även kunde an- 

 gripa äldre granar och detta på ett sätt, som gjorde den till en allvarlig 

 fara för bestånden. Särskilt ledo träd i åldern 30 år och därutöver 

 svårt, och det inträffade mycket ofta, att deras toppskott dödades. Som 

 en följd därav inriktade sig sidogrenar för att ersätta det ursprungliga 

 toppskottet. De nya topparna kunde i sin tur infekteras och dödas, och 

 om denna procedur upprepades vidare, resulterade det hela ofta däri, 

 att träden fullständigt dukade under. Sjukdomen uppträdde fläckvis i 

 bestånden och hade i ett fall nått en sådan omfattning, att 50 % av 

 virkesmassan skulle ha uttagits, om man icke av fruktan för snöbrottsskador 

 hade måst avstå från en så stark avverkning. 



Helt nyligen har ytterligare tillkommit ett arbete över Septoria- 

 skadorna (RuDOLPil, sid. 411), i vilket dock huvudsakligen svampens 



