GRANENS TOPPIOKKA. ^ 1 S'"' 



systematik och morfologi blivit föremal for utredning. Det framgår av 

 denna undersökning, att på de dödade skotten förekomma flera närbe- 

 släktade svampformer, på vilka Hartigs beskrivning till det yttre passar 

 in, förf. menar därför, att sjukdomsorsaken ännu icke kunde anses vara 

 slutgiltigt fastställd. Infektionsförsök, som utfördes för att utröna, huru- 

 vida möjligen även någon av de jämte Septona uppträdande svampfor- 

 merna var av parasitisk natur, slogo dock fullständigt fel. Emellertid 

 synes det mig, som om man knappast torde behöva betvivla tillförlitlig- 

 heten av Hartigs infektionsförsök, helst som det icke kan anses ute- 

 slutet, att övriga på ^^//wzVz-skadorna uppträdande svampar blott äro 

 saprofyter, vilka som bekant med största lätthet infinna sig på skadade 

 och vissnande granskott. 



Även indirekt kan Septoria-?,]\j\<.2Xi få en ödesdiger betydelse. Då topp- 

 skottet dödats och en ny ersättningsstam utbildats händer nämligen icke 

 sällan, att den döda toppen, som skjuten åt sidan en lång tid sitter kvar, 

 blir ingångsporten för röta. Rötan sprider sig dock huvudsakligen till 

 stammens övre del och liknar den, som framkallas av Trainetes radici- 

 pcrda. — För att belysa den skada, som genom Septoria-^v^zn tillfogas 

 granskogen, meddelar RUDOLPH några siffror från de avverkningar, som 

 måst företagas till följd av densamma. På ett område av sammanlagt 

 388 har hade under en tidrymd av 13 år uttagits icke mindre än 2,638,22 

 fm. virke. 



En annan högst anmärkningsvärd form av topptorka hos granen 

 beskrevs av v. TUBEUF (I) år 1903. I flera trakter av Syd-Tyskland 

 särskilt i omgivningarna av Miinchen stodo på våren 1902 »tallösa gra- 

 nar med nakna, dödade toppar». Företeelsen visade sig huvudsakligen 

 i äldre bestånd, men även högre granar i yngre bestånd hade fått sina 

 toppar dödade till en utsträckning av mellan 2 och 3 m. nedåt. Grän- 

 sen mellan kronans levande och dödade del var skarpt markerad. Det 

 framgick, att skadegörelsen måste ha inträffat under den tid, då vegeta- 

 tionen befunnit sig i vila. Varken svamp eller insekter kunde påvisas 

 som orsak, och v. TUBEUF kom snart till den uppfattningen, att denna 

 topptorka hade förorsakats av elektriska urladdningar, en teori, som när- 

 mast torde ha framkommit som en följd av de undersökningar över 

 blixtens skadegörelse, vilka Hartig kort förut publicerat, v. TlBEUF 

 framhåller också särskilt, att han utan de.ssa undersökningar icke skulle 

 ha varit i stånd att lämna någon förklaring på de egendomliga tork- 

 ningsfenomen, som han fick anledning att studera. Angående naturen 

 av de urladdningar, som skulle ha haft toppskadorna till följd, antar 

 v. TUBEUF, att de borde ha varit svagare och relativt långvariga, lik- 

 nande dem, .som pläga uppträda efter starka regnskurar, och som känne- 



