176* TORSTEN LAGERBERG. 



tecknas av ett mindre starkt diffust ljussken. Urladdningarna hade så- 

 lunda icke varit åtföljda av kraftiga blixtsträlar utan snarare av s. k. 

 ytblixtar (jfr v. TuBEUF & Zehnder, sid. 460). 



Att ingå på en närmare redogörelse för den vidlyftiga undersök- 

 ningen är icke min avsikt, dock torde de anatomiskt-patologiska för- 

 ändringar, som uppträdde i de skadade vävnaderna, vara värda ett sär- 

 skilt omnämnande. Arten av dessa förändringar var så specifik, att v. 

 TUBEUF ansåg det otänkbart, att några andra orsaker (köld, svamp, in- 

 sekter) skulle kunna ha haft liknande verkningar. Och så bliva dessa 

 förändringar i själva verket det kraftigaste stödet för hans urladdnings- 

 teori. Skadornas utseende var följande. I kronans övre del voro bark 

 och kambium helt och hållet dödade, längre ned endast själva barken, sä 

 att kambiet där ostört kunde fortsätta sin verksamhet. Den döda bark- 

 zonen blev därför snart inåt begränsad av nya levande barkelement, och 

 utåt anslöt den sig omedelbart till den gröna, levande ytterbarken. Ännu 

 längre ned nådde de skadade vävnadspartierna icke runt om stammen 

 utan uppdelade sig i från varandra skilda strängar, vilka till slut upp- 

 löste sig i rader av isolerade fläckar, som så småningom alldeles upp- 

 hörde. Ett tvärsnitt av stammen över det parti, där dessa vävnads- 

 strängar förlöpa, uppvisar därför en mer eller mindre fullständig ring av 

 elliptiska »ögonliknande» fläckar av död vävnad, som ligga inbäddade 

 i den levande, och deras ögonliknande utseende markeras ytterligare 

 därav, att de omgivas av ganska mäktiga, Ijusfärgade korkskikt. För 

 att bevisa, att den förklaring v. TUBEUF givit dessa toppskador på granen 

 var riktig, utförde han tillsammans med Zehnder en del försök, som 

 skulle efterbilda det supponerade naturliga förloppet. Genom gnistor 

 från en stark induktionsapparat dödade han toppar på små i krukor 

 inplanterade granar och kunde sedermera konstatera, att anatomiska 

 förändringar uppträdde hos dessa, vilka i hög grad påminde om dem, 

 som äterfunnos hos de toppskadade träden ute i naturen. Huruvida den 

 anatomiskt-patologiska bilden i båda fallen visade full överensstämmelse 

 framgår dock icke av v. TUBEUFS undersökning, och överhuvud taget 

 överraskas man av frånvaron i densamma av en mera i detalj gående 

 granskning av skadornas anatomiska karaktär. Sannolikt har detta givit 

 SORAUER (s. 489) anledning att närmare söka utreda denna sak, i all 

 synnerhet som han själv sett liknande anatomiska förändringar uppstå 

 till följd av frost. SoRAUER undersökte alltså de isolerade, ögonliknande 

 såren hos granar, som v. TUBEUF använt vid sina blixtförsök, och jämförde 

 dem med genom konstgjord frost framkallade skador pä tall. De bilder 

 (fig. 10 1 och 102), som han meddelar av bada dessa slag av skador, 

 hava en stor likhet; i båda fallen omgivas de dödade vävnaderna av 



