GRANENS TOPPTORKA. 177* 



sekundärt uppkomna koncentriska skikt tillplattade celler. JJessa äga 

 hos blixtsåren förkorkade väggar, under det att motsvarande vävnads- 

 partier hos frostsåren ge en tydlig cellulosareaktion. I denna punkt 

 skulle alltså bestå en skillnad, vilken SoRAUER synes vilja tillmäta 

 en avgörande betydelse för bestämningen av skadornas upphov. Huru 

 de toppskador ute i naturen, som gåvo anledning till v. TUBEUFS 

 undersökningar, skulle ha förhållit sig vid en sådan jämförelse, vet man 

 dock fortfarande icke. För övrigt vill jag lämna osagt, i vad mån de 

 av v. TuBEi'K och Zehnder anordnade blixtförsöken kunna anses be- 

 visande för riktigheten av urladdningsteorien, vilket dock den förstnämnda 

 författaren (III, sid. 447) själv håller före. De elektriska urladdningar, 

 som därvid efterbildades, liknade nämligen verkliga blixtslag och icke 

 sådana relativt svaga, långvariga urladdningar, vilka v. TUBEUF ursprung- 

 ligen ansåg ha varit anledning till topptorkan. Vid senare utförda expe- 

 riment sökte v. TuBEUF (IV) även framkalla sådana elektriska fenomen, 

 som äro bekanta under namn av Sankt-Elmseld. Som försöksobjekt an- 

 vände han därvid bl. a. i krukor inplanterade granar och lärkträd, och 

 kunde på deras gren- och barrspetsar erhålla de karaktäristiska ljus- 

 knippen, som äro utmärkande för sådana kontinuerliga urladdningar. 

 Huruvida plantorna, särskilt granarna — vilka ju i detta fall intresserade 

 mest — rönte några skadliga inverkningar av denna behandlingsmetod, 

 får man dock icke veta. 



v. TuBEUFS förklaring av den i Syd-Tyskland uppträdande topp- 

 torkan på granen uppväckte gensagor från flera håll. I främsta rummet 

 opponerade sig mot densamma A. MÖLLER (sid. 365), som efter att 

 .själv ha företagit en undersökning på platsen helt enkelt förklarade, att 

 skadorna hade förorsakats av granskottvecklaren (Graptolitha pactolana). 



Att förklaringen till det hela skulle vara så enkel förefaller dock 

 knappast troligt, och fenomenet väntar säkerligen allt fortfarande på sin 

 slutgiltiga behandling. 



Ännu en form av topptorka finnes beskriven, denna gång från 

 Schweiz (Sciiellenberg, sid. 54). Den visade sig på våren 1906, sär- 

 skilt i höjdlägen, och uppgives ha hört till de svåraste skadegörelser, för 

 vilka granen överhuvud taget kan råka ut. På de angripna granarna 

 voro mången gång endast själva spetsknoppen och den under densamma 

 sittande kransen av sidoknoppar dödade, eller ock var toppskottet i sin 

 helhet torrt, understundom voro ända till 3 eller 4 av de övre gren- 

 varven döda; mellan dessa ytterligheter förekommo alla övergångar. 

 Speciellt ledo av denna torka granar under 30 år, på flera platser hade 

 mellan 20 — 30 % angripits. Undersökningen av de döda topparna gav 

 till resultat, att deras övre del enbart hade torkat, här kunde varken svamp- 



