I 78* TORSTEN LAGERBERG. 



mycel eller spår av insektsangrepj) upptäckas. Ytterbarken var, ehuru 

 torr, ännu grön och innehöll fortfarande en del stärkelse. Pä gränsen 

 till stammens levande del ändrade sig emellertid sjukdomsbilden, liar- 

 ken var här destruerad, till färgen brun och skarpt begränsad mot de 

 tillstötande levande delarna. Det brunfärgade partiet innehöll konstant 

 svamphyfer och var för övrigt karaktäriserat av en riklig kådutgjutning; 

 kådan utpressades ofta genom barken i droppform. Då lokaliserade kåd- 

 utgjutningar i allmänhet äro kända reaktioner på parasitära angrepp, 

 ansåg SciiELLENBERG, att denna topptorka otvivelaktigt måste uppfattas 

 som resultatet av ett svampangrepp; svampen hade inträngt vid basen av 

 det döda toppartiet, och toppen har sedan torkat på grund av närings- 

 brist, då ledningsbanorna blivit avbrutna. Att omedelbart avgöra, vilken 

 art mycelet tillhörde, var icke möjligt; i augusti månad anträffades inga 

 som helst spår af fruktkroppar. Sedan de torra topparna legat vintern 

 över i det fria, visade sig emellertid efter snösmältningen talrika pyknider 

 hava uppkommit på barken, och deras förekomst inskränkte sig till det 

 parti av densamma, som vid det ursprungliga angreppet hade dödats. 

 Fruktkropparna stodo i samband med det mycel, som anträffades i kam- 

 biet, och SciIELLENHERG ansåg sig därigenom hava funnit den svamp, 

 som hade framkallat topptorkan. Pyknidet tillhörde släktet Cytospora, 

 ett konidiestadium, som är förbundet med släktet Valsa bland pyrenomy- 

 ceterna. Någon närmare bestämning av svampen har dock icke kunnat 

 utföras. 



Den svenska grantopptorkans allmänna karaktär. 



Efter denna översikt av de mera anmärkningsvärda toppskador på 

 granen, som hittills blivit omnämnda i den utländska skogslitteraturen, 

 återgår jag till de svenska toppskadorna och skall då i första hand fästa 

 mig vid deras utseende. 



Vad som därvid omedelbart faller i ögonen är, att topparna ha dö- 

 dats, först sedan årsskotten nått sin fulla utveckling. I vanligaste fall 

 sträcker sig skadan ut över ett större eller mindre parti av det näst sista 

 årsskottet, så att även de övre kransgrenarna och ytterligare en del små- 

 grenar pä den näst sista årsleden äro torra (fig. i). De brunaktiga, in- 

 till stamdelarna tätt tryckta barren falla snart till marken. Någon gång 

 kunna de dock sitta kvar ännu så sent som i september, såsom framgår 

 av fig. I och 3. Efter barravfallet avteckna sig de torra topparna myc- 

 ket skarpt mot den omgivande grönskan på grund av barkens rödaktiga 

 färg. Understundom är utom de två sista årslederna även övre delen 

 av den tredje torr och död. På gränsen mot stammens levande del in- 

 träder så småningom ett starkt kädflöde; kådan utpressas i klara droppar 



