igO* TORSTEN LAGKRRERO. 



levande vävnad har näringstransporten återställts, och det sista årsskottet 

 kunde sålunda återgå till en fullt typisk växt. Det torde böra anmärkas, 

 att den nu omnämnda grenen var den enda på hela granen, som under- 

 gått en sådan avvikande utveckling, och man behöver sålunda icke miss- 

 tänka, att densamma möjligen kunde ha bestämts av andra orsaker. Som 

 väl är känt, är granen mycket känslig för rubbningar i näringstillförseln. 

 Vid omskolningar är det ju mycket vanligt, att de under samma år ut- 

 växande skotten bli synnerligen späda och fä korta, borstlikt anhopade 

 barr. I detta fall har näringsbristen förorsakats av de störingar i rot- 

 systemet, som uppstått på grund av omflyttningen. En särdeles bely- 

 sande bild till detta utvecklingsförlopp lämnas av KiRCHNER, LOEW & 

 SCHRÖTER (sid. 129, fig. 50); överensstämmelsen mellan denna och 

 min egen fig. 8 är fullständig. 



Infektionshistoria. 



För att kunna erhålla några bestämda hållpunkter för bedömandet 

 av själva infektionsförloppet erfordras otvivelaktigt rätt omfattande för- 

 sök. I svampens uppträdande ligger dessutom åtskilligt, som måste före- 

 falla rätt gåtfullt. Framför allt är det ju egendomligt, att angreppsstället 

 nästan genomgående är beläget på en bestämd årsled, oavsett om det 

 är huvudstam eller grenar som infekteras. Av min föregående fram- 

 ställning har även framgått, att man icke kan antaga en enda angrepps- 

 punkt utan flera. Det uppstår sålunda flera isolerade svamphärdar; an- 

 läggas dessa ursprungligen tillräckligt nära varandra, finnes naturligen 

 intet hinder för att de med tiden till växlande utsträckning kunna smälta 

 samman. Att de torkande, på den dödade barken sittande barren äro 

 tätt genomvävda av svamphyfer berättigar ingalunda till den slutsatsen, 

 att barren skulle utgöra ingångsportar för svampen. Icke heller har jag 

 funnit några omständigheter, som tala för att angreppet skulle ske genom 

 stammens smågrenar. Jag har även övervägt den möjligheten, huruvida 

 icke tillträde för svampen skulle kunna beredas genom yttre ingrepp. 

 Särskilt har jag därvid uppmärksammat en på granar i angreppsåldern 

 mycket vanligt uppträdande blåsvart lus [Lachnus Picav Walk.), vilken 

 ofta i stora massor brukar sitta fastsugen på stammar och grenar. Vid 

 sina stick undviker denna lus uppenbarligen att skada hartskanalerna i 

 barken; genom de små såren utsipprar nämligen en klar, vattenhaltig 

 vätska, som understundom helt och hållet indränker skottdelarna. Vätske- 

 avsöndringen kan till och med vara så riklig, att humlor lockas att slå 

 sig ned på stammarna för att uppsuga saften. Man skulle ju kunna 

 tänka sig, att de indränkta stamdelarna vore särskilt gynnsamma för spo- 



