2 2 o* J. MEVES 



de insattes i burken, hade de nog ej lefvat sä länge i fångenskapen, 



som de gjorde. 



Jämföras de här ofvan beskrifna infektionsförsöken med förloppet 



i de båda kontrollburkarna n:o i och 2 (se tab. II), framträder olikheten 



pä ett synnerligen påfallande sätt. 



Försökens slutresultat torde kunna sammanfattas sålunda: 



i) Nunnelan>er, kläckta nr sådana ägg, hvilkas skal infekterats ined 



fjolåriga, i polycdersjnkdoni aflidna larvers lik, förtära med äggskalen 



det därå befintliga smittämnet ocJi dö inom vid pass 11 dygn efter kläck- 



ningen. 



2) Smittan kan från dessa larver under deras lifstid spridas till i 

 deras sällskap le f v ande friska larver. 



3) Smittan kan från fjolåriga eller samina års lar v Ii k öfv erfor as till 

 i närheten befintliga friska larver, i viss mån äfven utan ömsesidig 

 omedelbar beröring. 



4) Enstaka larver kunna vara immuna mot smittan. 



Såsom läsaren torde erinra sig, utformades vår strid mot nunnan 

 under 1898 — 1902 års svåra härjning hufvudsakligen till en sträfvan att 

 i möjligaste mån främja farsoten bland larverna, hvilken metod ledde 

 till ett öfverraskande godt resultat. Af vikt måste därför hvarje under- 

 sökning angående farsotens natur och utvecklingsmöjligheter vara. Om 

 en ny härjning förr eller senare skulle hemsöka våra skogar och ge 

 vederbörande tillfälle till ytterligare undersökningar, böra sådana ej 

 försummas. Ju större antal försök, dess säkrare slutledningar, kanske 

 ock alldeles nya uppslag. Bland annat vore i min tanke önskvärdt 

 att innesluta friska larver i desinfekterade burar af metallväf och på 

 olika afstånd från dessa placera dels polyederlarvlik, dels larvexkremen- 

 ter från trakt, där farsoten föregående året fått rotfäste, bådadera i så- 

 väl torrt som fuktigt tillstånd, för undersökning af huruvida och i så 

 fall huru långt smittan kan föras genom luften. Dock må vi hoppas, 

 att tillfället härtill måtte rätt länge låta vänta på sig! 



