SKOGSVÄRDSFÖRENINGENS TIDSKRIFT, FACKAFDELNINGEN I9I3. H. 3. 



Norrländska skogsvårdskommitténs förslag rörande 

 den enskilda skogsvården, 



Genmäle af Edv. Kinberg. 



Den granskning af reservanternas yttranden, som herr Ringstrand fram- 

 lagt inför tidskriftens läsare, föranleder mig att anhålla om plats för följande 

 genmäle. Jag befarar emellertid, att endast ett fåtal af tidskriftens läsare 

 har tillgång till kommitténs betänkande eller att de sakna tid att däri upp- 

 söka reservationerna och taga reda på deras innehåll. Jag nödgas därför 

 här taga utrymmet i anspråk äfven för vissa delar af motiveringen till reser- 

 vanternas förslag, som granskaren uteslutit eller lösryckt ur sitt sammanhang. 



»Den allmänna skogsvårdslagen af år 1903 är grundad på en inom landet häfdvunnen 

 uppfattning, att en skogsägare bör hafva fri dispositionsrätt till sitt skogskapital, alltså utan 

 hänsyn till uthållig afkastning allenast med den inskränkning, att återväxten icke äfventyras. 

 I skarp motsättning härmed stå skogslagarna för de två nordligaste länen, nämligen ut- 

 syningslagen för lappmarkerna och dimensionslagen för länens öfriga delar eller det s. k. kust- 

 landet. Enligt den förra får afverkning till afsalu äga rum å enskildes skogar endast 

 efter utsyning af vederbörande skogstjänsteman, och enligt den senare är dispositionsrätten 

 till skogen på det sätt inskränkt, att träd under en viss dimension ej utan särskildt tillstånd 

 och utsyning må i form af rundt, biladt eller sägadt virke till ort utom länen skeppas eller 

 å järnväg forslas och ej heller till sågad vara eller pappersfabrikation användas m. m., allt 

 vid påföljd att virket tages i beslag och dömes förbrutet.» 



Sä välbetänkta och för skogarnas bevarande nödiga, som dessa lagar än äro, måste 

 man likväl erkänna, att befolkningen i dessa län med afseende å sin skogsegendom blifvit 

 genom dessa lagar försatt i en undantagsställning. Skogsägaren får ej fritt disponera sitt 

 skogskapital och är därjämte underkastad skyldighet gälda utsyningskostnad. Befolkningen 

 intager sålunda ej samma gynnsamma ställning som sydligare landsdelars jordägare, hvilka, 

 om blott återväxten ej äfventyras, kunna fritt disponera sitt skogskapital och helt och hållet 

 undgå utsyningsafgift. Med hänsyn till denna i ekonomiskt och socialt hänseende relativt ogynn- 

 samma ställning, hvari den jordägande befolkningen i de tvä nordligaste länen befinner sig, 

 synes stor varsamhet vara af nöden vid valet af de åtgärder, som för den enskilda skogs- 

 vårdens främjande i dessa län kunna anses behöfliga utöfver bestämmelserna i nu gällande 

 lagar. Ty gifves anledning därtill, att de åtgärder, som i detta syfte vidtagas, kunna af 

 befolkningen med fog uppfattas såsom ytterligare last på bördan eller ledande till andra 

 olägenheter och missförhållanden, uppstår missnöje och motvilja mot dessa skogslagar, hvil- 

 ket ingalunda är ägnadt att öka, utan tvärtom minska intresset för skogsvården. 



Ur denna synpunkt hysa vi stora betänkligheter mot kommittémajoritetens förslag att 

 såsom supplement till ofvannämnda lagar införa skogsvärdsafgifter och inrätta skogsvårds- 

 styrelser; och kunna vi dess mindre biträda detta förslag, som enligt vår uppfattning utvägar 

 kunna beredas att främja den enskilda skogsvården i dessa län pä annat och för skogs- 

 ägarnas flertal lämpligare sätt. 



Genom att gifva åt här redan befintlig skogsingenjörsinstitution den utveckling och Skoo-sfårJs- 

 fasta organisation, som kommittén föreslagit, hvarigenom ett tillräckligt antal skogstjänstemän styrelse. 

 anställas för att uteslutande ägna sig ät handhafvandet af gällande skogslagar ej endast i 

 fråga om själfva utsyningsarbetet och därmed i samband stående skogsundersökningar och 



Skogs7i(\rds/oreningens Tidskri/t, Facka/delningen 19/3. P 



